Справа № 724/1490/24
Суддя: Скрипник С. М.
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 724/1490/24
Провадження № 2-а/724/14/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року Хотинський районний суду Чернівецької області у складі:

головуючого судді Скрипника С.М.,

за участю секретаря судового засідання Писанюк Я.П.,

розглянувши в м. Хотині Чернівецької області у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП, -

встановив:

10 травня 2024 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Боднарюк Віталій Іванович, звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП.

Адміністративний позов адвокат Боднарюк Віталій Іванович обґрунтовує тим, що постановою поліцейського 1 взводу роти 1 батальйону 1 Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції ОСОБА_2 від 30.04.2024 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 510 гривень. Відповідно до описової частини оскаржуваної постанови серії ЕНА № 2036545, 30 квітня 2024 року о 12:27 годині в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 керував т/з обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Копію вказаної постанови ОСОБА_1 30.04.2024 року не було вручено, а з її змістом він ознайомився 08.05.2024 року під час ознайомлення із матеріалами адміністративної справи № 725/3908/24 у Першотравневому районному суді м. Чернівці відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 не погоджується із зазначеною постановою, та вважає, що остання прийнята із грубим порушенням норм Конституції України, КУпАП, його вина у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, так як він керував автомобілем будучи пристебнутим ременем безпеки, а зняв його лише тоді, коли зупинився на безпідставну зупинку працівників поліції, що і пояснював поліцейським.

Окрім того, ОСОБА_1 під час розмови із працівниками поліції просив їх показати відеодоказ того, що він керував автомобілем буду не пристебнутим, однак поліцейські відмовилися показувати таке відео.

Більше того, навіть незважаючи на вищевикладене, ОСОБА_1 наголошував на тому, що він являється інвалідом ІІІ групи та пред`явив пенсійне посвідчення, окрім того значок інваліда був розміщений на автомобілі, однак поліцейських це не зупиняло, й вони вели себе дещо зухвало, мотивуючи це тим, що оскільки ОСОБА_1 є інвалідом, то він взагалі не має право керувати автомобілем.

Посилається на те, що у відповідності до п. 2.3 в) ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки),користуватися ними та не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Проте, навіть не зважаючи на те, що фізіологічні особливості водія ОСОБА_1 , а саме обмеження периферичних нервів верхніх кінцівок, через що в нього є проблеми із правою рукою, якою він майже не може керувати, останній задля власної безпеки завжди користується пасками безпеки.

Позивач вважає складену відносно нього постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків інспектора фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального права, тому просить позов задовольнити та скасувати постанову серії ЕНА №2036545 від 30.04.2024 року у справі про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.121 КУпАП, провадження по справі закрити у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 13.05.2024 року провадження у даній справі відкрито, розгляд справи призначений на 20 травня 2024 року.

Розгляд справи відкладено на 30 травня 2024 року.

28 травня 2024 року на адресу суду надійшов відзив від Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, зі змісту якого вбачається, що із заявленими вимогами позову не погоджуються в повному обсязі у його задоволення просять відмовити, оскільки викладені позивачем обставини, потребують доказуванню зі сторони позивача, як такі, що суперечать іншим доказам наявним у справі та не свідчать про незаконність дій або рішень з боку суб`єкта владних повноважень. Зазначають, що оскаржувана постанова містить інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння ним правопорушення, а тому відповідає загальним вимогам ч.2 ст.283 КУпАП. Так, як вбачається із відеозапису, який був здійснений на нагрудний відео реєстратор, працівником поліції ОСОБА_2 зафіксовано рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , який під час руху не був пристебнутим паском безпеки про що свідчить запис на відео на 00:03:33. Також відеозаписом підтверджено що під час зупинки автомобіля, водій не був пристебнутий паском безпеки, що свідчить про обґрунтованість та правильність оскаржуваної постанови, тому підстав для її скасування немає. Щодо розміру витрат на правничу допомогу, то на думку відповідача вказана сума не є спів мірною із складністю вказаної справи та виконаних ним робіт а також ціною позову. Послуги адвоката не можуть коштувати 9500 гривень за підготовку позову, метою якого є скасування постанови про адміністративне правопорушення, оскільки така категорія справ в суді першої інстанції не вимагає великого обсягу юридичної та технічної роботи.

30 травня 2024 року на адресу суду, від представника позивача адвоката Боднарюка В.І., надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності позивача ОСОБА_1 , заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про день час та місце розгляду справи відповідно до ст.268 ч.1 КАС України, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Учасники справи в судове засідання, призначене на 30 травня 2024 року, не з`явилися, тому фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно п.1 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження, зокрема, рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють,чи прийняті вони на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 КАС України встановлено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

На підставі ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 286 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зазначена постанова судом перевіряється на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо.

Крім того, судом враховано, що відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції,

у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Так, судом встановлено, що постановою поліцейського 1 взводу роти 1 батальйону 1 Управління патрульної поліції в Чернівецькій області сержанта поліції ОСОБА_2 від 30.04.2024 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді 510 гривень. Відповідно до описової частини оскаржуваної постанови серії ЕНА № 2036545, 30 квітня 2024 року о 12:27 годині в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 керував т/з обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух».

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до цього Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі ПДР України).

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

Відповідно до п.2.3 в ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними та не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Згідно із ч.5 ст.121 КУпАП порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 280 КУпАП визначає обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Так, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З дослідженого судом відеозапису вбачається, що позивачем не визнається факт керування транспортним засобом будучи не пристебнутим ременем безпеки, про що він також зазначає і в позовній заяві. Разом з тим, вказуючи на протиправність спірної постанови, позивач стверджує про наявність у нього інвалідності та фізіологічних особливостей, які унеможливлюють користування ременями безпеки, разом з тим наголошує на тому, що завжди користується паском безпеки задля власної безпеки.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено, що з відеозаписом зафіксовано, що позивач не був пристебнутий ременем безпеки під час руху автомобіля та під час зупинки вказаного транспортного засобу, однак таке твердження не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки як вбачається із переглянутого судом відео файлу встановити факт керування транспортним засобом позивачем із не пристебнутим ременем безпеки не представилось можливим, так як факт керування водія із не пристебнутим ременем безпеки відео файл не містить, наявний лише запис, коли автомобіль був зупинений працівниками поліції і коли працівник поліції ОСОБА_2 підійшла до автомобіля ОСОБА_1 , останній дійсно був не пристебнутий ременем безпеки, але одразу ж на запитання інспектора повідомив, що пасок безпеки ним було знято після зупинки транспортного засобу, для можливості дістати сумку з документами. Самого факту керування ОСОБА_1 із не пристебнутим ременем безпеки матеріали справи не містять та відповідачем не доведено.

Разом з тим суд зазначає, що встановлене п.2.3 в ПДР України загальнообов`язкове правило обов`язковості користування ременями безпеки має виняток, відповідно до якого дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

Тобто, дана норма закону, що дозволяє не пристібатися ременями безпеки в населених пунктах, не може поширюватися безумовно на всіх осіб із інвалідністю, а стосується лише окремої групи інвалідів, які мають певні фізіологічні особливості, і лише у випадку, що саме такі особливості унеможливлюють користування засобами пасивної безпеки.

На підтвердження своїх доводів позивачем було надано до суду:

- посвідчення серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , видане 12.07.2018 довічно, відповідно до якого пред`явник цього посвідчення є інвалідом 3 групи загальне захворювання;

- виписки із лікарні, виписка №4737 від 10.05.2022 року із медичної карти стаціонарного хворого, виписка №10583 від 04.12.2020 року із медичної карти стаціонарного хворого а також виписний епікриз №679 в якому зазначений основний діагноз: сповільнено консолідуючі переломи середньої третини правої променевої та ліктьової кісток, ліковані поза вогнищевим остеосинтезом з наявністю інтрамодулярно розташованого гвинта в ліктьовій кістці. Посттравматична нейропатія правого променевого серединного та ліктьового нервів.;

Крім того, як слідує з відеозапису, водій неодноразово наголошував інспектору про наявність у нього групи інвалідності, а також значок інваліда був розміщений на автомобілі, однак працівником поліції взагалі було проігноровано даний факт, та не з`ясовано причини чи наявні у водія фізіологічні особливості, які не дозволяють йому пристібатись ременем безпеки.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву не зазначено жодних відомостей на спростування вказаного позивачем обґрунтування позовних вимог в цій частині.

Так, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та в обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що після отриманої травми має обмеження периферичних нервів верхніх кінцівок, через що у нього є проблеми із правою рукою, якою він майже не може користуватися, однак працівником поліції ОСОБА_2 жодним чином не з`ясовано вказані обставини та не надано жодного обґрунтування щодо відхилення вказаних доводів водія.

Також при розгляді справи про адміністративне правопорушення поліцейським позивач мав при собі та пред`явив посвідчення інваліда 3 групи.

Колегія суд зауважує, що в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 08 листопада 2018 року (справа №201/12431/16-а), від 23 жовтня 2018 року (справа №743/1128/17), від 15 листопада 2018 року (справа №524/7184/16-а).

Разом з тим, відповідач не надав суду жодних доказів та змістовних пояснень на спростування доводів позивача щодо необґрунтованості оскаржуваної постанови. Зокрема, не надані матеріали, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийнятті оскаржуваної постанови та не вжито жодних заходів щодо спростування всіх доводів позивача.

В свою чергу, наведені позивачем обставини та докази на підтвердження у нього інвалідності та характеру захворювання свідчать про обґрунтованість доводів позивача про те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, має обмеження фізіологічних можливостей організму. При цьому інспектором не надано жодних доказів на спростування вказаних доводів позивача.

Розглянувши всі вищевказані докази у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , так як при винесенні спірної постанови позивач повідомляв інспектора поліції, що він має ІІІ групу інвалідності, що було проігноровано працівником поліції та не надано жодної оцінки вказаним обставинам, крім того не було доведено належними доказами самого факту керування ОСОБА_1 із не пристебнутим паском безпеки.

Тобто, за обставинами даної справи відповідачем не доведено факт порушення позивачем вимог п.2.3 в ПДР України та, зокрема, не спростовано доводів позивача про наявність у нього інвалідності а також фізіологічних особливостей, що унеможливлюють користування ременями безпеки.

Відповідно до положень ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності (ч.1 ст.7 КУпАП).

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Жодних належних, допустимих та беззаперечних доказів на спростування вищевказаного відповідач суду не надав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний, має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оцінюючи викладені обставини, суд переконаний, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП поза розумним сумнівом не доведена, а відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, відтак вимоги позивача суд знаходить такими, що підлягають задоволенню.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії інспектора поліції під час провадження у справі про адміністративне правопорушення по відношенню до позивача не відповідають вимогам ст. 245, 280 КУпАП, а відтак є незаконними. Оскаржувана постанова відповідачем прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому суд відповідно до вимог п. 1 ст. 247, ст. 293КУпАП скасовує вказану постанову і закриває провадження у справі.

Відповідно ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд враховує як розподілити між сторонами судові витрати, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Судом встановлено, що професійна правова допомога позивачу ОСОБА_1 надавалася адвокатом Боднарюком В.І. (свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 27.06.2019 №000397) на підставі договору про надання правової допомоги від 01.05.2024 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 09.05.2024 серії СЕ №1074352, які наявні у матеріалах справи.

Вид наданих ОСОБА_1 послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом надання послуг по договору про надання правової допомоги від 09.05.2024 року.

Згідно з вказаним актом витрати на правничу допомогу адвоката становлять 9500 грн та включають: - усна консультація 2 години вартість - 3000 гривень; - складання та оформлення адміністративного позову до суду й зібрання відповідних додатків до позову 5 годин вартістю 6500 гривень.

Оплата послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 01.05.2024 та ордером на надання правничої (правової) допомоги від 09.05.2024 здійснена в розмірі 9500 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру б/н від 09.05.2024 року.

Додані до матеріалів справи документи підтверджують надання адвокатом Боднарюком В.І. професійної правової допомоги ОСОБА_1 ..

В той же час, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року по справі №826/9047/16.

Враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг в рамках договору про надання правової допомоги, враховуючи заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає, що заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 9500 грн. є надмірною.

З урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, наявності заперечень з боку представника відповідача, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн.

Таким чином, заявлене клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.

В порядку ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судовий збір та витрати на правову допомогу слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, так як відповідачем у справі виступала його посадова особа.

Керуючись ст.ст.77,243-245, 286 КАС України, суд, -

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП задовольнити частково.

Постанову серії ЕНА №2036545 від 30.04.2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень скасувати, провадження у справі закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань із Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок у рахунок повернення сплаченого судового збору, та 1000 (одну тисячу) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Хотинський районний суд Чернівецької області протягом десяти днів з дня його постановлення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції, місцезнаходження: 03048, м.Київ, вул.Ернста,3 .

Повний текст рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя: Сергій Миколайович СКРИПНИК