Справа № 120/16802/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

30 травня 2024 р. Справа № 120/16802/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області

про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю постанови відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 000735 від 24.10.2023 в сумі 17000 грн.

Ухвалою від 13.11.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що під час перевірки 07.09.2023 посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області, водієм ОСОБА_2 було надано: посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, який належить ОСОБА_1 .

Зазначив, що під час рейдової перевірки, а саме 07.09.2023 у водія транспортного засобу відсутня ТТН, або інший передбачений законом документ.

Отже, на думку відповідача основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, обов`язкова наявність якої передбачена статтею 48 Закону №2344-111.

Суд, вивчивши матеріали справи та, оцінивши наявні у ній докази, в їх сукупності, встановив наступне.

Відповідно до направлення на перевірку від 01.09.2023 службовими особами відповідача 07.09.2023 на автодорозі Р-08 Немирів-Ямпіль (90 км.) 59 км., проведено перевірку транспортного засобу MAN/REISCH, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, згідно свідоцтва про державну реєстрацію належить ОСОБА_1 , за кермом транспортного засобу перебував водій ОСОБА_2 .

За результатами перевірки складений Акт № РА000474 від 07.09.2023, яким зафіксоване порушення статті 34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 11.1 наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 "Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", а саме, під час надання послуг з перевезень вантажів перевізник не забезпечив водія оформленою ТТН або іншим визначеним законодавством документом на вантаж (буряк).

У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена абз. 3 ч. 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт": перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону, а саме: товарно-транспортної накладної (далі -ТТН) або іншого визначеного законодавством документом на вантаж.

Водій транспортного засобу в акті перевірки зазначив «при виїзді з поля не надали документ на вантаж».

В подальшому, в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті направлено ОСОБА_1 повідомлення про розгляд справи, який відбудеться 24.10.2023.

На розгляд справи ОСОБА_1 з`явилась, що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, 24.10.2023 відповідачем прийнято про застосування адміністративно-господарського штрафу від № ПШ 000735 від 24.10.2023, якою накладений штраф в розмірі 17000 грн за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Не погоджуючись із такою постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі Закон № 2344-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Статтею 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (далі Порядок № 1567).

Згідно з абзацом 1 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до частини 2 статті 48 Закону № 2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

дата і місце складання;

вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

пункти завантаження і розвантаження.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які визначають права, обов`язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 № 363.

Відповідно до глави 1 зазначених Правил, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України «Про автомобільний транспорт» водій транспортного засобу зобов`язаний, зокрема, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачена відповідальність автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відтак за відсутності документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону №2344-ІІІ (в даному випадку - товарно-транспортної накладної), до осіб, які здійснюють перевезення вантажів, застосовується адміністративно-господарський штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (тобто 17000 гривень).

Так, судом установлено, що за наслідками проведення рейдової перевірки належного фізичній особі ОСОБА_1 транспортного засобу MAN/REISCH, реєстраційний номер НОМЕР_1 , посадовими особами відповідача встановлено, що водій ОСОБА_2 здійснює перевезення вантажу за відсутності товарно-транспортної накладної, про що зафіксовано у акті перевірки № АР000474 від 07.09.2023.

В той же час, обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної постанови, позивач зазначив, що в наявності у водія був договір № 8 на перевезення цукрових буряків від 22 серпня 2023 року, який був укладений між водієм автомобіля ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «АТП-1971», а також договір № Р.2.1.5.9.00152 від 22 серпня 2023 року на перевезення цукрових буряків, укладений між ПАТ «Продовольча компанія «Поділля» та ТОВ «АТР- 1971», наявність яких є достатніми для підтвердження законності виконання перевезення вантажу цукрових буряків згідно з вимогами статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Таким документом в даному випадку були дійсні договори на перевозку вантажу, Але, крім цього, вказала, що у водія була в наявності і товаро-транспортна накладна, яку, з незрозумілих підстав, працівники контролюючого органу не взяли до уваги.

Крім того вважає незаконним рішення контролюючого органу про притягнення її , а не інших осіб, до відповідальності за порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки відповідно до статті 60 цього Закону до відповідальності можуть бути притягнуті автомобільні перевізники. Позивач вказує, що не являється перевізником, а є лише власником транспортного засобу, який нею було передано для користування іншій особі, а саме водію ОСОБА_2 . Вказала , що не займається підприємницькою діяльністю, а водій ОСОБА_2 не є її найманим працівником.

Водночас судом критично оцінюються такі аргументи позивача з огляду на таке.

Так, під час перевірки 07.09.2023 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області на підставі направлення на рейдову перевірку №002411 від 02.09.2023 та щотижневого графіку рейдових перевірок, водієм ОСОБА_2 було надано серед іншого посвідчення водія виданого ОСОБА_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, власником якого є позивач.

Актом №АР000474 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 07.09.2023, зокрема встановлено порушення cт. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» на момент перевірки відсутня товарно-транспортна накладна або інший документ на ватаж визначений законодавством.

У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 під час виконання внутрішніх перевезень вантажів у водія відсутні документи, передбачені статтею 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме відсутня товарно- транспортна накладна або інший документ на ватаж визначений законодавство.

Водій з актом ознайомлений. Водій акт підписав.

У графі пояснення водія, зазначив, що при виїзді з поля не надали документ на вантаж, що підтверджує факт вчиненого порушення зазначеного в акті.

Суд звертає увагу, що формування та збір документів для перевезення завершується на початку руху та всі документи щодо перевезення мають бути наявні у водія під час перевірки, тобто саме на місці зупинки (події) мають бути надані первинні документи, інші документи на підставі яких здійснюється перевезення та саме на підставі цих, а не складених в інший час документів та наявних поза місцем події, встановлюються фактичні обставини.

Зокрема у постанові від 29.01.2020 у справі 814/1460/16 Верховний Суд сформулював висновок, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто на момент їх вчинення.

Відтак наявність відповідних договорів перевезення, не звільняє особу від відповідальності, визначеної нормами вищевказаного Закону, оскільки на момент здійснення перевезення вантажів 07.09.2023 у водія вони були відсутні.

Позивачем до матеріалів позовної заяви надано договори № Р.2.1.5.9.00152 , № 5 та додатки до вказаних договорів. Вказані документи датуються 22.08.2023, натомість сам факт вчиненого порушення мав місце 07.09.2023.

Окрім того, сам по собі договір лише засвідчує намір сторін, що його уклали, щодо здійснення перевезення вантажу.

Докази того, що такий договір був дійсно спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивач не надав. Позивач не надав документів, які б підтверджували виконання умов договору (наданих рахунків, тощо), а також жодних доказів того, що саме 07.09.2023 вказані перевезення відбувались саме згідно вище зазначених договорів.

Наданий до позову договір відносно перевезення вантажу не є юридично значимим документом для цілей визначення перевізника, оскільки був відсутній на місці події, а фактичні обставини зафіксовані в акті, який саме, як вже зазначалося, і є первинним носієм доказової інформації.

Надання його (матеріалів щодо оренди) згодом, навіть не у зв`язку з розглядом справи Укртрансбезпекою, жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично дефектного документу та не нівелює зафіксованих в акті обставин.

Особливої уваги заслуговує відеозапис, що здійснювався під час проведення рейдової перевірки. Зокрема таким підтверджується той факт, що під час проведення рейдової перевірки 07.09.2023 водій не заперечував факт відсутності товарно-транспортної накладної, про що і зазначив у власних поясненнях.

Окрім того варто звернути увагу суду, що позивач при наданні пояснень під час розгляду справи відповідно до відеофіксації, підтвердила той факт, що саме вона була автомобільним перевізником, оскільки стверджувала, що водій ОСОБА_2 здійснював перший раз перевезення, а тому не знав, що потрібно було надати товарно-транспортну накладну. Натомість вказувала, що нібито вже після складання акту перевірки водій надав посадовим особам вказаний документ, проте як вбачається з відеозапису проведення рейдової перевірки, а саме під час складання акту, водій не заперечував факт відсутності товарно-транспортної накладної, про що і зазначив у власних поясненнях. Також позивач зазначила, що вказані договори про перевезення, були відсутні у водія під час проведення рейдової перевірки, оскільки знаходяться у неї.

Суд наголошує, що надання позивачем як до суду так і на розгляд справи про адміністративне правопорушення ТТН від 07.09.2023 та договорів не спростовує того факту, що на момент проведення перевірки у водія ТТН на перевезення вантажу була відсутня, що має наслідком відповідальність, передбачену абз. 3 ч. 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

До того ж зміст Акту перевірки свідчить, що водій з встановленими порушеннями ознайомлений та про існування будь-яких заперечень не вказує.

Крім того позивач зазначає, що вона не є фізичною-особою підприємцем, а тому не може вважатися автомобільним перевізником.

В контексті наведеного, суд зазначає наступне.

Та обставина, що певна особа не є фізичною особою-підприємцем, не позбавляє її можливості здійснювати перевезення вантажів.

Враховуючи положення Закону №2344-ІІІ, автомобільними перевізниками є також фізичні особи, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, відсутність у позивача статусу суб`єкта господарювання на момент перевірки, не звільняє його від відповідальності.

Частина 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ передбачає застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників, до яких, за визначенням ст. 1 цього Закону, належить й позивач.

Той факт, що транспортний засіб, щодо якого проводилась перевірка переданий ОСОБА_2 не спростовує ті обставини, що позивач був автомобільним перевізником на зазначеному транспортному засобі станом на дату виявлення порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Також суд зазначає, що згідно з п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року № 379, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.201 1 року за № 123/18861 (далі - Інструкція № 379), якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Даним підзаконним нормативно-правовим актом на виконання вимог Закону № 2344-ІІІ визначено, що для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами ст. 48 Закону №2344-ІІІ є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Правовий висновок щодо оформлення тимчасового реєстраційного талону зробив Верховний Суд у справі № 804/8740/16, вказавши, що попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції № 379 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, тобто не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».

З матеріалів справи судом не встановлено наявності у водія на момент перевірки тимчасового реєстраційного талону на транспортний засіб, який би засвідчив факт перебування автомобіля марки MAN, д.н.з. НОМЕР_1 в його користуванні.

Частинами 1, 3 статті 90 КАС визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Підсумовуючи наведене, суд погоджується з висновками відповідача про порушення позивачем Закону №2344-III, яке виявлене та зафіксоване актом перевірки, і як наслідок, суд вважає правомірною постанову № ПШ 000735 від 24.10.2023.

Щодо зазначення в позовній заяві третьою особою начальника відділу ОСОБА_3 , то судом таке питання не вирішувалось, адже позивачем не було заявлене окреме клопотання із обґрунтуванням необхідності для залучення третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач довів правомірність своїх дій у спірних правовідносинах, натомість позивач не довів ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Тому, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зі змісту приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області (вул. В. Порика, 29, м. Вінниця, )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар