Справа № 640/21491/22
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року м. Київ № 640/21491/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшого лейтенанта ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасувати рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати протиправним та скасувати Рішення від 27.11.2022 про відмову у перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку ОСОБА_1 , прийняте заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що під час перетину державного кордону України разом із неповнолітньою донькою 27.11.2022 у пункті пропуску «Порубне-авто» НОМЕР_1 прикордонний загін, відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу в перетині державного кордону на виїзд з України. Позивач вважає, що рішення про відмову, прийняте відповідачем, не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він має право на перетин державного кордону України як чоловік, який самостійно виховує дитину віком до 18 років та не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності 15.12.2022 (далі по тексту - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

На виконання пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа № 640/21491/22, та, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передана на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.02.2023 адміністративна справа № 640/21491/22 прийнята до провадження, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав, враховуючи викладене, суд здійснив розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , виданим 06.11.2001 Жовтневим РВУМВС України в Луганській області.

Позивач 27.11.2022 року разом із неповнолітньою донькою - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , прибув до пункту пропуску «Порубне-авто» НОМЕР_1 прикордонний загін з метою здійснити перетин державного кордону на виїзд з України. На підтвердження правомірності такого перетину відповідачу були надані: паспорт громадянина України ОСОБА_4 для виїзду за кордон, паспорт громадянки України ОСОБА_5 для виїзду за кордон, свідоцтво про народження ОСОБА_5 , нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 21.06.2022, рішення Дніпровського районного суду у справі № 755/5039/22 про розірвання шлюбу, розпорядження Дніпровської РДА від 21.09.2022 № 728 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , лист начальника Дніпровського районного в м. Києві ТЦК від 18.10.2022 № 2290, нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 про надання дозволу на вивіз доньки за кордон.

Рішеннями від 27.11.2022 відповідачем було відмовлено ОСОБА_1 в перетині державного кордону. В обґрунтування, відповідач зазначив, що позивача обмежено у праві на виїзд з України за відсутністю підстав на право перетинання Державного кордону під час воєнного стану.

Не погоджуючись з даним рішенням, скориставшись правом оскарження, позивач звернувся із скаргою до Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону.

Начальником НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України листом № 23/С-255-244 від 05.12.2022 було надано відповідь, в якій зазначено, що категорії громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, стосовно яких не застосовуються обмеження у праві виїзду за межі території України, є чітко визначеними законодавством. Зокрема, чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, для підтвердження підстав перетину державного кордону на виїзд, крім документів, що підтверджують особу та особу його неповнолітньої дитини, необхідно також подати документи, що підтверджують статус особи, яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. Оскільки позивач не надав вказаних документів, у перетині державного кордону на виїзд було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням від 27.11.2022, та отримавши відмову Начальника НОМЕР_1 прикордонного загону у відповідь на скаргу, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до частинидругої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України "Про прикордонний контроль" № 1710-VI від 05.11.2009 (далі - Закон № 1710-VI).

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Згідно положень частини 3 статті 6 Закону №1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Частинами 1, 3 статті 14 Закону № 1710-VI визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Зокрема, не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Звідси, право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05:30 год 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому, Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Так, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Пунктами 2 та 12 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 № 57 (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Відповідно до абзацу 13 пункту 2-3 Правил № 57 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Державна прикордонна служба України дозволить перетин державного кордону.

При цьому, в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів.

Суд зазначає, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, відтак, конституційне право громадян України на вільне залишання території України обмежувалось законодавством.

Згідно частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, у тому числі жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відтак, Законом № 3543-XII визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації, та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову, у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.

Як встановлено судом, позивач на підтвердження права на перетин кордону надав представнику прикордонної служби наступні документи:

- паспорт громадянина України ОСОБА_7 для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 (закордонний паспорт);

- паспорт громадянки України ОСОБА_8 для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 (закордонний паспорт);

- свідоцтво про народження доньки ОСОБА_8 серії НОМЕР_5 ;

- рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.08.2022 у справі № 755/5039/22 про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ;

- розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації № 428 від 21.09.2022, яким визначено місце проживання ОСОБА_9 з батьком;

- нотаріально посвідчений договір від 21.06.2022 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про місце проживання дитини;

- довідка № 54644316 від 02.11.2020 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за адресою батька;

- Лист Начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.10.2022 № 2290;

- Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 на дозвіл ОСОБА_1 вивозити доньку - ОСОБА_5 до Угорщини та/або Молдови, та/ або Румунії .

Проаналізувавши вказані документи суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно положень частин 2, 3 статті 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до пункту четвертого статті 157 Сімейного кодексу України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, матеріали справи містять нотаріально посвідчений договір від 21.06.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яким закріплено місце проживання дітей, зокрема ОСОБА_8 , та врегульований порядок здійснення батьківських прав між батьками. Зокрема, як вбачається зі змісту пункту 2.1 договору, мати має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною. Відповідно до пункту 3.1, мати взяла на себе зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у її вихованні та духовному розвитку, забезпечити дитині достатній рівень освіти, незалежно від стосунків із батьком.

Таким чином, враховуючи викладене, суд констатує, що розірвання шлюбу та визначене місце проживання малолітньої дитини із батьком, жодним чином не підтверджує факту самостійності виховання дитини одним із батьків, оскільки нормами Сімейного кодексу України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (частина 1 статті 14, частина 1 статті 15 Сімейного кодексу України).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17, відповідно до якої, розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Щодо листа Начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18.10.2022, суд зазначає таке.

Даним листом позивача повідомлено, що він перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних як офіцер запасу, тому дія статті 17 Закону України № «Про військовий облік і військову службу» щодо надання відстрочки на строкову військову службу, на нього не розповсюджується.

В листі вказано, що на підставі абзацу п`ятого, частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» як військовозобов`язаний, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, зазначено, що видача документу (довідки та інше) про наявність права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації не передбачено керівними документами та повідомлено про необхідність прибуття для подачі документів щодо сімейного стану, а також внесення відповідних записів у військово-обліковий документ.

Таким чином, вказаний лист носить інформаційний характер, та не є належним підтверджуючим документом, на підставі якого позивач мав право на перетин державного кордону згідно «Правил перетинання державного кордону громадянами України», як чоловік, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем під час здійснення перетину кордону не було надано представнику прикордонної служби документів, які б свідчили про встановлення певного юридичного факту (свідоцтва про смерть) чи рішення суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), які підтверджують те, що права та обов`язки у даному випадку матері щодо дитини є припиненими і свідчать про те, що позивач здійснює самостійне виховання дитини віком до 18 років.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 380/13218/22 від 22.03.2023 та у справі № 300/2276/23 від 21.12.2023.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення від 27.11.2022 про відмову позивачу у перетині державного кордону, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України за наявності на те законних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши обґрунтованість доводів позивача та оцінивши зібрані в справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

З огляду на висновок суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат, відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вбачає.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.