Справа № 280/10233/23
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

30 травня 2024 року Справа № 280/10233/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н.В.

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2), в якій (урахуванням уточненої позовної заяви) просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №126 в частині визнання ОСОБА_2 таким що самовільно залишив частину;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2022 №154 в частині визнання ОСОБА_2 таким що самовільно залишив частину;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2022 №80-РС в частині зняття ОСОБА_2 з усіх видів грошового забезпечення, посад та переведено у розпорядження військової частини НОМЕР_2 з утриманням в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 як такого що самовільно залишив частину;

- зобов`язати Відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №126 та визначити смерть ОСОБА_2 такою що сталась під час проходження військової служби, з урахуванням рішення суду.

В обгрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що є дружиною ОСОБА_2 . Позивачка вважає що командуванням військової частини НОМЕР_1 допущена протиправна бездіяльність щодо непроведення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі ОСОБА_2 та безпідставно визначено його таким що самовільно залишив частину. Позивачка вважає що визначення в наказі від 05.05.2023 №126 причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 із самовільним залишенням частини є безпідставним, а тому протиправним, таким що позбавляє Позивачку права на отримання виплат одноразової грошової допомоги передбаченої «Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975. Враховуючи відсутність проведення службового розслідування стосовно причини відсутності ОСОБА_2 на військовій службі, зазначення в наказі про звільнення від 05.05.2023 №126 про те що смерть ОСОБА_2 пов`язана із самовільним залишенням частини є неправомірною, тобто вина ОСОБА_2 у тому що він самовільно залишив частину не є доведеною та свідчить про обґрунтованість підстав для скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2022 №154 та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №126 в частині визнання ОСОБА_2 таким що самовільно залишив частину. На момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 перебував у статусі військовослужбовця, не був виключений зі списків особового складу військової частини, а тому його смерть сталась під час проходження військової служби та пов`язана з проходженням військової служби. На підставі наведеного просить пidth:64;sorting:N-1;groupin

Ухвалою суду від 12 грудня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 26.12.2023 було поновлено позивачу строк звернення до суду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

08 січня 2024 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач не визнає позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав.

12.04.2023 до чергового військової частини НОМЕР_1 надійшла інформація про те, що 08.04.2023 о 21 годині 56 хвилин автомобілем швидкої допомоги з хостелу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до 5-ї міської лікарні доставлено солдата ОСОБА_2 , де йому встановлено діагноз: «тяжка черепно мозкова травма, забій головного мозку тяжкого ступеню, гематома, перелом кісток склипіння черепа, з вираженим загально мозковим синдромом, виражений дислокаційний синдром», стан здоров`я вкрай тяжкий. Кома 3. 12.04.2023 о 16 годині 11 хвилин ОСОБА_2 помер в лікарні.

За фактом смерті військовослужбовця солдата ОСОБА_2 військової частиною НОМЕР_1 проведено відповідне службове розслідування, за результатами якого встановлено, що його смерть настала в період перебування ним за межами розташування військової частини, а саме самовільного залишення військової частини, у зв`язку із чим, відповідно до розділу ІІ пункту 11 абзацу 9 Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства Оборони України від 27.10.2021 № 332, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Щодо доводів позивача відповідач 1 у відзиві зазначив, що для прийняття рішення командиром військової частини про визнання солдата ОСОБА_2 таким, що самовільно залишив розташування військової частини, потреби у додатковому встановленні (уточненні) обставин вчиненого військовослужбовцем порушення не було, зважаючи на ведення активних бойових дій у той період часу, службове розслідування не призначалось. Крім того, сам факт, що 08.04.2023 о 21 годині 56 хвилин автомобілем швидкої допомоги військовослужбовець ОСОБА_2 був доставлений з хостелу, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , до лікарні, де згодом помер, говорить про те, що на момент його смерті він знаходився поза розташуванням військової частини. З наведених вище фактів видно, що Позивачем не надано будь-яких письмових чи інших доказі на підтвердження його позовних вимог, тому Відповідач заперечує проти їх задоволення.

10.01.2024 до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача 2 який за змістом ідентичний відзиву відповідача 1.

17.01.2024 до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 1 у якій зазначено наступне. Позивач не може погодитись з доводами Відповідача 1 з огляду на те що ігнорування проведення службового розслідування ставить під сумнів об`єктивність висновків за якими ОСОБА_2 визнано таким що самовільно залишив частину та позбавляє права останнього на захист своїх прав під час проведення службового розслідування.

Так, в матеріалах службового розслідування від 24.04.2023 зазначено про те що на підставі пояснення командира 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнано таким що самовільно залишив частину у період з 07.07.2022 по момент смерті. З огляду на те що Відповідачем 1 не надано доказів на підставі яких ОСОБА_2 визначено таким що самовільно залишив частину можливо дійти до висновку що таке твердження зроблене на підставі суб`єктивних міркувань капітана ОСОБА_3 не підкріплених жодними доказами. Таким чином, є підстави вважати накази в частині визнання ОСОБА_2 таким що самовільно залишив частину, неправомірними та такими що підлягають скасуванню.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

Позивачка є дружиною ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_3 .

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №30 від 25.02.2022 ОСОБА_2 з 25 лютого 2022 призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , у званні солдат.

Згідно довідки про безпосередню участь у бойових діях №1825 від 15.06.2023 солдат ОСОБА_2 в період з 25.02.2022 по 26.06.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

08.08.2022 до військової частини НОМЕР_2 надійшло клопотання командира військової частини НОМЕР_1 у якому зокрема зазначено: «відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, у зв`язку із відсутністю понад 10 діб нижчепойменованих військовослужбовців солдатського та сержантського складу прошу УВІЛЬНИТИ від займаної посади і ЗАРАХУВАТИ у Ваше розпорядження та утримувати у списках особового складу підрозділів де вони проходять військову службу солдата ОСОБА_2 … з 07.07.2022, перебуває у СЗЧ з 27.06.2022.»

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2022 №80-РС у зв`язку із самовільним залишенням військової частини наказано увільнити від займаної посади із зарахуванням у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 та утримувати у списках особового складу підрозділу де він проходить військову службу солдата ОСОБА_2 , з 07.07.2022.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 14.08.2022 ОСОБА_2 з 07.07.2022 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такого що самовільно залишив частину.

12.04.2023 до чергового військової частини НОМЕР_1 надійшла інформація про те, що 08.04.2023 о 21 годині 56 хвилин автомобілем швидкої допомоги з хостелу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до 5-ї міської лікарні доставлено солдата ОСОБА_2 , де йому встановлено діагноз: «тяжка черепно мозкова травма, забій головного мозку тяжкого ступеню, гематома, перелом кісток склипіння черепа, з вираженим загально мозковим синдромом, виражений дислокаційний синдром», стан здоров`я вкрай тяжкий. Кома 3. 12.04.2023 о 16 годині 11 хвилин ОСОБА_2 помер в лікарні.

За фактом смерті військовослужбовця солдата ОСОБА_2 військової частиною НОМЕР_1 проведено відповідне службове розслідування, за результатами якого встановлено, що його смерть настала в період перебування ним за межами розташування військової частини, а саме самовільного залишення військової частини, у зв`язку із чим, відповідно до розділу ІІ пункту 11 абзацу 9 Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства Оборони України від 27.10.2021 № 332, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №126 від 05.05.2023, солдата ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Також у наказі зазначено, що смерть сталася під час перебування у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 у зв`язку із самовільним залишенням частини НОМЕР_4 .

Вважаючи що визначення в наказі від 05.05.2023 №126 причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 із самовільним залишенням частини є безпідставним, а тому протиправним, таким що позбавляє Позивачку права на отримання виплат одноразової грошової допомоги Позивачка звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі, визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (Далі - Порядок).

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування не призначається:

у разі надходження анонімних повідомлень, заяв, скарг;

якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.

У акті службового розслідування за фактом настання смерті ОСОБА_2 зокрема зазначено наступне: «14.04.2023 Командир 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_4 у своєму пояснені пояснив, що солдат ОСОБА_5 на момент смерті знаходився у самовільному залишенні військової частини. У своєму поясненні капітан ОСОБА_4 пояснив, що солдат ОСОБА_5 07.07.2022 самовільно залишив розташування військової частини. По цьому факту службове розслідування, не проводилось. У зв`язку з цим 14.08.2022 Наказом №154 «По стройовій частині», відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2022 №80-РС солдата ОСОБА_6 було знято з усіх видів забезпечення, посад та переведено у розпорядження військової частини НОМЕР_2 з утриманням у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином відповідачі не заперечують факт того, що службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 07.07.2022 не проводилось.

Разом з тим, призначення проведення службового розслідування чи не призначення проведення службового розслідування є дискреційними повноваженнями командира військової частини, так як відповідно до вищезазначених норм права командир може призначити службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Однак, Порядком не передбачено, що призначення службового розслідування є обов`язковим.

Також, суд звертає увагу на той факт, що з моменту прийняття спірних наказів про зарахування ОСОБА_2 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 як такого що самовільно залишив частину (серпень 2022 року) до моменту настання смерті ОСОБА_2 (квітень 2023 року) пройшло 8 місяців, тобто достатньо тривалий проміжок часу, протягом якого ОСОБА_2 мав можливість але не оскаржив зазначені накази. В матеріалах справи відсутні дані про місце перебування ОСОБА_2 протягом цього часу. Не надала таких відомостей суду і позивачка. На думку суду ці обставини додатково свідчать про наявність факту самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини з 26.06.2022 та його перебування після цього часу поза межами місця розташування військової частини. Отже, підстави для визнання протиправними та скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2022 №154 та наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2022 №80-РС відсутні.

У зв`язку з вищенаведеними висновками суду про відмову в задоволенні частини позовних вимог, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №126 та зобов`язання відповідача внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.05.2023 №126 та визначити смерть ОСОБА_2 такою що сталась під час проходження військової служби, з урахуванням рішення суду. Крім того, сам факт, що 08.04.2023 о 21 годині 56 хвилин автомобілем швидкої допомоги військовослужбовець ОСОБА_2 був доставлений з хостелу, розташованого за адресом: АДРЕСА_1 , до лікарні, де згодом помер, свідчить про те, що на момент його смерті він знаходився поза розташуванням військової частини.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя Н.В. Стрельнікова