Справа № 600/7763/23-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/7763/23-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернівецькій області від 05.12.2022 року №12-5412, яким визначено податкове зобов?язання за 2016 рік з податку на нерухоме, відмінне від земельної ділянки майно у розмірі 27799,54 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Чернівецькій області від 06.12.2022 року №12-5412, яким визначено податкове зобов?язання за 2019 рік з податку на нерухоме, відмінне від земельної ділянки майно у розмірі 1605,97 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що податкове повідомлення-рішення №12-2412, яким визначено податкове зобов`язання за 2016 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, винесено через шість років після тих строків, які встановлено чинним законодавством. У даному випадку контролюючий орган при визначенні податкового зобов`язання за 2016 рік повинен був дотримуватись приписів п.п. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, відповідно до якого податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), а не п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018 року. Також позивач вказує, що за період 2019 рік вже було винесено 04.06.2020 року податкове повідомлення-рішення №0-2412, яким визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 1605,97 грн. 25.08.2020 року позивачем було сплачено 1605,97 грн на погашення даного податкового повідомлення-рішення. Однак відповідач через два роки повторно виніс податкове повідомлення-рішення та ще раз нарахував податок, який вже був сплачений за той же період, чим грубо порушив закон. Просив суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 20.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі; вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач подав до суду відзив, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Вказував, що 30.06.2017 року на підставі ст.266 ПК України податковим органом сформовано податкове повідомлення-рішення №44456-13 за об`єкт житлової нерухомості - житловий будинок, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на суму 27799,54 грн, яка платником не сплачена у терміни, встановленні чинним законодавством. 19.05.2019 року податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення за 2017 рік №0-2403 на суму 28781,82 грн, сума якого платником не сплачена. 04.06.2020 року податковим органом сформовано податкове повідомлення-рішення за 2019 рік №0-2412 на суму 1605,97 грн, при цьому борг на момент формування даного податкового повідомлення-рішення становив 56201,41 грн. 26.08.2020 року ОСОБА_1 сплачено 1606,00 грн податку на нерухоме майно на рахунок УДКСУ у Глибоцькому районі. Отже, станом на 01.01.2023 року за звітні періоди 2016-2021 року по об`єкту нерухомості (житловий будинок, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) нараховано податку на нерухоме майно 60004,96 грн, при цьому платником сплачено у 2017-2022 роках по даному об`єкту лише 1985,95 грн податку. У зв`язку з проведенням перерахунку податку на нерухоме майно за 2016-2021 роки та приведенням у відповідність нарахувань за об`єкти нерухомості, які належать платнику, податковим органом відкликано податкові повідомлення-рішення №44456-13 від 30.06.2017 року на суму 27799,54 грн, №0-2412 від 04.06.2020 року, №0-2442 від 11.11.2021 року на суму 1817,63 грн та винесено нові податкові повідомлення-рішення за об`єкт нерухомості, а саме: житловий будинок, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 : за 2016 рік - №12-2412 від 05.12.2022 року на суму 27799,54 грн; за 2018 рік-№12-2412 від 06.12.2022 року на суму 1432,73 грн; за 2019 рік - №12-2412 від 05.12.2022 року на суму 1605,97 грн; за 2020 рік-№12-2412 від 06.12.2022 року на суму 1817,63 грн. Дані податкові повідомлення-рішення направлені платнику засобами поштового зв`язку з урахуванням вимог статті 42 ПК України. Відповідно до повернутого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_2 отримано такі 09.01.2023 року. Станом на 01.01.2023 року за звітні періоди 2016-2021 роки по об`єкту нерухомості (житловий будинок, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) нараховано податку на нерухоме майно 60004,96 грн, при цьому платником сплачено у 2017-2022 рр. по даному об`єкту лише 1985,95 грн податку. Також зауважує, що згідно статі 102 ПК України контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивачу жодних рішень про відкликання (скасування) податкових повідомлень-рішень не надсилалось, а відтак про їх відкликання позивачка дізналася отримавши відзив на позов. Водночас жодних доказів, на підтвердження обставин відкликання податкових повідомлень-рішень, зокрема рішення про скасування податкових повідомлень-рішень №44456-13 ід 30.06.2017 року, №0-2412 від 04.06.2020 року, №0-2412 від 11.11.2021 року, не надано. Щодо посилання відповідача на статтю 102 ПК України, позивач зазначає, що у даному випадку контролюючий орган при визначенні податкового зобов`язання за 2016 рік повинен був дотримуватись приписів п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, а не п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018.

Відповідач подав до суду заперечення, в яких зазначено, що пунктом 60.3 ПК України встановлено дату, з якої податкове повідомлення-рішення та вимога вважаються відкликаними, і даною нормою не передбачено письмово складати будь-яке рішення про таке скасування та надсилати його платнику. Відповідно до п.266.10.3 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові звітні періоди в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 цього Кодексу. Також вказав, що пропуск податковим органом встановленого підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України строку надсилання податкового повідомлення-рішення до 1 липня року базового податкового (звітного періоду (року) не є тим порушенням, яке спростовує правомірність нарахування грошового зобов`язання податковим органом, та не може бути самостійною підставою для скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Крім цього, в матеріалах справи наявні письмові пояснення позивача (її представника) від 29.04.2024 року, зміст яких є аналогічним змісту заяв по суті позивача із наведенням при цьому низки судових рішень з подібних правовідносин.

Ухвалою суду від 12.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 30.05.2024 року повернуто без розгляду письмові пояснення ОСОБА_1 (її представника ОСОБА_3 ) від 10.05.2024 року, які за своєю суттю та змістом є заявою про зміну (доповнення) підстав позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

За таких обставин, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №360634313 від 01.01.2024 року ОСОБА_1 володіє на праві приватної власності наступними об`єктами нерухомості:

- до 01.12.2017 року 1/1 житлового будинку, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а після 01.12.2017 року житлового будинку, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок 1988 року побудови, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- машиномісце, загальною площею 12,1 кв.м, яке знходиться за адресою:. АДРЕСА_3 .

Рішенням Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №589-40/2015 від 09.07.2015 року «Про встановлення місцевих податків та зборів на 2016 рік» з 01 січня 2016 року на території сільської ради встановлено дію податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єкті нежитлової нерухомості 0,3 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, а для об`єктів нежитлової нерухомості 0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Як вбачається із матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області винесено податкові повідомлення-рішення форми Ф:

- №12-2412 від 05.12.2022 року, яким визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2016 року на суму 27799,54 грн;

- №12-2412 від 06.12.2022 року, яким визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2019 року на суму 1605,97 грн.

Не погоджуючись із указаними рішеннями суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо податкового повідомлення-рішення №12-2412 від 05.12.2022 року, яким визначено позивачу податкові зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2016 року на суму 27799,54 грн, суд зазначає таке.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статтею 266 Податкового кодексу України (далі ПК України у редакції на час виникнення спірних відносин).

Згідно положень підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

За змістом підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З обставин справи вбачається, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №12-2412 від 05.12.2022 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2016 року, було прийнято відповідачем та надіслане позивачу після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), тобто вже після встановленого Податковим кодексом України строку, протягом якого надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом податкові повідомлення-рішення.

Вказане свідчить про порушення відповідачем процедури прийняття указаного вище податкового повідомлення-рішення, яке прийнято з порушення встановленого законом строку для його прийняття, що є підставою для визнання його незаконним та, відповідно, скасування.

Зміст відзиву та заперечення свідчить про те, що відповідачем не спростовано доводів позову про порушення податковим органом вимог п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України.

Водночас щодо доводів відповідача, наданих в обґрунтування правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення №12-2412 від 05.12.2022 року, про урахування ним положень п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України та ст.102 ПК України, то такі суд відхиляє, виходячи з наступного.

Так, 07.12.2017 прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" №2245-VIII, яким пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктами 266.10.2 і 266.10.3, змістом яких визначено:

"У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.

Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу".

Таким чином, з 01.01.2018 за змістом вищенаведеної норми Закону №2245-VIII дозволено контролюючим органам визначати грошове зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні податкові періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст. 102 ПК України.

Разом з тим, змін до п. п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України щодо строків надіслання податкових повідомлень-рішень цим Законом не внесено.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.

Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Враховуючи дату набрання чинності змін, внесених до підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України (01.01.2018), суд приходить до висновку, що першим звітним періодом у якому відповідач мав право визначати грошове зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в межах 1095-денного строку, є 2018 рік. При цьому запровадження вказаної норми не спростовує обов`язку контролюючого органу винести відповідне податкове повідомлення-рішення до 01 липня року, наступного за звітним.

За вищенаведеного правового регулювання, суд вважає, що норми п.п 266.10.3 п.266.10 ст. 266 ПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" №2245-VIII не підлягають застосуванню до спірних відносин щодо визначення у 2022 році грошового зобов`язання за 2016 рік та не виправдовують тієї обставини, що вказане вище податкове повідомлення-рішення винесене після 01 липня 2017 року, що вказує на порушення відповідачем пп.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України.

Відтак, суд погоджується із доводами позову про те, що у даному випадку контролюючий орган при визначенні податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік повинен був дотримуватись приписів саме п.п. 266.7.2. п. 266.7 ст. 266 ПК України, а не п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 ПК України, з огляду на те, що вказана норма почала діяти лише з 01.01.2018.

Наведений вище висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29.01.2019 по справі №817/213/16, яка є обов`язковою для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Посилання відповідача на статтю 102 ПК України є необґрунтованими також і тому, що положення вказаної статті щодо можливості визначення контролюючим органом платнику податків суми грошових зобов`язань протягом 1095 днів після граничного строку сплати грошових зобов`язань є загальною по відношенню до положень п. 266.7 ст. 266 ПК України, яка є спеціальною та має переважне застосування.

Крім цього, доводи відповідача про те, що податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у податковому повідомленні-рішенні №12-2412 від 05.12.2022 року визначено у межах строків, передбачених статтею 102 ПК України, з посилання при цьому на норми пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, суд оцінює критично, оскільки згідно вказаної норми перебіг строків давності, передбачених ст. 102 ПК України, було зупинено лише з 18.03.2020 року, водночас податкове повідомлення-рішення №12-2412 винесено через шість років після указаному в ньому податкового періоду.

Стосовно тверджень відповідача у відзиві та запереченнях про винесення податковим органом 30.06.2017 року податкового повідомлення-рішення №44456-13 щодо сплати податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік за належний позивачу об`єкт житлової нерухомості (житловий будинок, загальною площею 677,2 кв.м., який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) на суму 27799,54 грн, та щодо тверджень про винесення податковим органом рішення про відкликання (скасування) указаного податкового повідомлення-рішення, то такі суд оцінює критично та вважає безпідставними, оскільки на їх підтвердження відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано суду належних та достовірних доказів у розумінні статей 73 та 75 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак в ході судового розгляду справи відповідачем як не надано жодних доказів на підтвердження указаних вище доводів, так і не доведено дотримання процедури прийняття оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення №12-2412 від 05.12.2022 року, в той час як за приписами статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Щодо оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення №12-2412 від 06.12.2022 року, яким визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2019 року на суму 1605,97 грн, то таке також є безпідставним та підлягає скасуванню, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, податковим органом уже виносилося податкове повідомлення-рішення (№0-2412 від 04.06.2020 року), яким було визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2019 року на суму 1605,97 грн.

При цьому, як свідчать матеріали справи, зокрема квитанція №267 від 25.08.2020 року, та фактично не заперечувалося відповідачем, вказану суму податкового зобов`язання було сплачено позивачем 25.08.2020 року.

За таких обставин суд погоджується із доводами позову про безпідставність повторного винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення із визначенням податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період 2019 року на суму 1605,97 грн.

Щодо тверджень відповідача, наданих в обґрунтування правомірності податкового повідомлення-рішення №12-2412 від 06.12.2022 року, про зарахування сплачених позивачем у серпні 2020 року коштів у розмірі 1606,00 грн у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податку, з посиланням при цьому на п. 87.9 ст. 87 ПК України, то такі суд оцінює критично, адже указані дії податкового органу щодо зарахування сплачених платником податку коштів та, власне, приписи п.87.9 ст.87 ПК України не наділяють правом (не встановлюють обов`язок) податковий орган повторно приймати податкове повідомлення-рішення (в даному випадку №12-2412 від 06.12.2022 року) із визначенням податкового зобов`язання за період та у розмірі, які вже були визначені та нараховані у раніше прийнятому податковому повідомленні-рішенні (в даному випадку у рішенні (№0-2412 від 04.06.2020 року).

До того ж, відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів скасування (відкликання) рішення №0-2412 від 04.06.2020 року.

З огляду на викладене у своїй сукупності, перевіряючи оскаржувані позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при їх прийнятті відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законом, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

Тому, суд визнає протиправними та скасовує оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідач не довів правомірність оскаржуваних рішень.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції від 15.12.2023 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 2147 грн 20 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 05 грудня 2022 року №12-2412 та від 06 грудня 2022 року №12-2412, прийняті щодо ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління ДПС у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 2147 грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30.05.2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Суддя О.П. Лелюк