Справа № 140/28334/23
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/28334/23 пров. № А/857/2183/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Кераміки ТД» до Львівської митниці про визнання визнання протиправними і скасування рішення про коригування митної вартості та картки відмови,

суддя (судді) в суді першої інстанції Мачульський В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

14 вересня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дім Кераміки ТД» (далі ТзОВ «Дім Кераміки ТД») звернулось в суд з адміністративним позовом до Львівської митниці, в якому просило: визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2023/100239/2 від 17.05.2023; визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2023/001334.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з метою митного оформлення товару (плитка керамічна глазурована чи не глазурована) його декларант подав до Львівської митниці митну декларацію № 23UA03U4 (далі - МД), в якій визначено загальну митну вартість товару за основним методом, яка становила 5 341,60 євро. Однак відповідач відмовив у митному оформленні товару за заявленою вартістю і прийняв рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2023/100239/2 від 17.05.2023 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2023/001334, визначивши митну вартість за резервним методом в сумі 13 359,44 дол. США (0,6701 дол. США за 1 кг). Вказує, що при цьому митний орган прийшов до висновку, що вартість товару, який ввозиться на митну територію України, не може бути визнана за вибраним декларантом методом з огляду на те, що подані документи не містять усіх даних для підтвердження митної вартості та містять розбіжності. Не погоджується із таким рішенням, вважає, що для митного оформлення відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України (далі МК України) надано документи, які підтверджують заявлену митну вартість товару за першим методом. Звертає увагу на те, що з повідомлення митного органу не зрозумілі причини для витребування усіх підряд документів, перелік яких зазначений в статті 53 МК України, без обґрунтування, які складові митної вартості потрібно підтвердити та в чому полягають сумніви митного органу. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте всупереч положенням статей 54, 55, 64 МК України, без дотримання умов, передбачених частинами другою, третьою статті 53 МК України, у рішенні не вказано джерела інформації, відсутній обґрунтований розрахунок числового значення скоригованої митної вартості.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів № UA209000/2023/100239/2 від 17.05.2023. Визнано протиправним та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209230/2023/001334.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виходячи із встановлених обставин справи та досліджених доказів, відповідач безпідставно відмовив позивачу у визнанні заявленої митної вартості товару. Відповідачу разом із заявою від 04.07.2023 було надано довідку від 19.06.2023 експедитора ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої завантаження вантажу на транспортний засіб здійснювалось працівниками перевізника, а такі послуги надавались на безоплатній основі. Також у довідці експедитор зазначив, що страхування товару не здійснювалось, а також підтвердив вартість послуг з перевезення вантажу до кордону України у розмірі 25 000,00 грн. Крім того, на підтвердження вартості перевезення вантажу відповідачу було додатково надано акт надання послуг № 0180523 від 18.05.2023 та платіжну інструкцію № 654 від 06.06.2023 про повну оплату вартості послуг із перевезення. У заяві від 04.07.2023 позивач вказав, що відносини між ТОВ «Дім Кераміки ТД» та ФОП ОСОБА_1 будувались на підставі заявки-договору № 090523 від 09.05.2023, тому останній у таких відносинах виступив експедитором замовленого перевезення вантажу. У даному випадку ФОП ОСОБА_1 здійснював організацію перевезення вантажу, тому, експедитором було залучено до перевезення вантажу ФОП ОСОБА_2 . Відтак позивач не замовляв у такого підприємця послуг з перевезення вантажу, а взаємовідносини мали місце із експедитором - ФОП ОСОБА_1 , який вже самостійно залучав до надання послуг третіх осіб, а тому позивач не зобов`язаний був додатково надавати підтвердження вартості послуг безпосереднього перевізника вантажу. Сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях, а не на достовірних відомостях. В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів зазначено, що за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів взята цінова інформація наявна в митного органу за митною декларацією № UA209230/2023/050549 від 15.05.2023, де вартість подібного товару становить 0,6701 дол. США за кг, однак жодних пояснень щодо зроблених коригувань, ідентичності товару, який оформлявся на підставі вказаної МД не наведено. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого особою, та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією чи іншими особами у попередніх періодах, не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товару. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем використано виключно інформацію з бази даних митного органу, тобто при винесенні спірних рішень відповідач спирався не на документи, подані декларантом до митного оформлення, а на вже наявну в митного органу цінову інформацію. Враховуючи встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що подані позивачем до митного оформлення документи були достатніми для підтвердження заявленої за ціною договору митної вартості товару. При цьому, подані документи не містили розбіжностей чи ознак підробки, водночас підтверджували числові значення митної вартості. Натомість відповідачем не обґрунтовано ціну, яка визначена ним у оскаржуваних рішеннях, митний орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2023/100239/2 від 17.05.2023 та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA209230/2023/001334 є необґрунтованими та безпідставними, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тому їх слід визнати протиправними та скасувати, а позов задовольнити.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Львівська митниця подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що подані до митного оформлення документи, згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій та третій статті 53 МК України, не містили всіх відомостей щодо ціни, яка фактично сплачена за товар; також надані декларантом на запит митного органу документи не місили всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена. Вказує, що на момент митного оформлення у митного органу були відсутні документи, які використовував суд першої інстанції для спростування розбіжностей, зазначених у оскаржуваному рішенні, які були підставою його винесення. З огляду на відсутність таких документів (довідка від 19.06.2023, акт надання послуг № 0180523 від 18.05.2023, платіжка № 654 від 06.06.2023) під час митного оформлення, поданий на підтвердження витрат на транспортування рахунок не можливо визнати належним доказом для підтвердження митної вартості. Вказує, що відомості щодо розрахунків між експедитором і перевізником митному органу невідомі, оскільки як і зазначалось в оскаржуваному рішенні, відповідний договір не подавався до митного оформлення, отже, можливості встановити усі дійсні понесені витрати у митного органу не було.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Вказує, що довідка експедитора від 19.06.2023, акт надання транспортних послуг від 18.05.2023 та докази оплати транспортних послуг платіжка від 06.06.2023 року були надані митному органу в порядку встановленому МК України (ст. 58) та надані саме на підтвердження митної вартості товару ще до моменту звернення до суду та в межах строків надання таких документів, встановлених МК України. Звертає увагу на те, що вказані документи не існували на момент прийняття рішення про коригування митної вартості товару від 17.05.2023, тому такі документи й не могли бути поданими до митного оформлення та подавались в порядку ч. 8 ст. 55 МК України. Вказує, що ст. 932 Цивільного кодексу України передбачає право експедитора залучити до виконання своїх обов`язків інших осіб, при цьому вказана норма не вимагає вказівки про залучення до перевезення третіх осіб у договорі транспортного експедирування, тому відповідні доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 26.04.2023 між ТзОВ «Дім Кераміки ТД» (Покупець) та компанією Zalakeramia Zrt. (Продавець) було укладено Контракт № 4/23, згідно з умов якого Продавець продає, а Покупець купує товар відповідно до опису, кількості, якості та цін, зазначених у замовленнях покупця та проформах-рахунках, зазначених у контракті.

Пунктом 1 Контракту було передбачено, що умови ціни на товари - EXW. Ціна на товари, включаючи упаковку та маркування, буде зазначена у проформах та рахунках - фактурах до нього. Умови оплати - передоплата.

Як передбачено пунктом 2 Контракту покупець здійснює оплату після підтвердження продавцем можливої дати відвантаження товару.

На підставі рахунку - проформи № 81053721 від 27.04.2023 ТзОВ «Дім Кераміки ТД» замовив у продавця керамічну плитку GOLF 30x60 у кількості 1 108,8 м.кв. за ціною 3,80 євро/м.кв. та загальною вартістю 4 213,44 євро. Вартість товару з урахуванням пакування (352 євро) та логістичних затрат (776,16 євро) становила 5 341,60 євро (сума проформи).

Вищезазначена проформа була оплачена позивачем 08.05.2023 на підставі відповідного SWIFT-повідомлення, тобто була проведена 100% попередня оплата товару.

Поставка товару відбувалась на умовах EXW HU Romhany.

11.05.2023 ТзОВ «Дім Кераміки ТД» через декларанта подало на митний пост «Львів-північний» Львівської митниці для митного оформлення МД № 23UA03U4 вищезазначену партію товару із описом «Плитка керамічна глазурована чи не глазурована»:

- «Плитка другого сорту ZGD 60036 GOLF 30x60 у кількості 1108,8 кв.м. за ціною 3,80 євро/кв.м. загальною вартістю 4 213,44 євро». Як було зазначено вище, загальна вартість товару з урахуванням витрат на пакування (352,00 євро, у яке включення маркування) та логістичний збір М (776,16 євро) становила 5 341,60 євро, що Імпортується згідно вищезазначеного Контракту та інвойсу № від 10.05.2023 року.

Позивачем була визначена митна вартість вищезазначеного товару в загальному розмірі 238 901,17 грн за ціною контракту з урахуванням витрат на перевезення товару до кордону України (25 000,00 грн), в порядку, передбаченому ст. 58 Митного кодексу України.

Відповідач в процесі опрацювання наданих для митного оформлення товару документів, надіслав декларанту повідомлення, у якому зазначив, що подані декларантом документи містять розбіжності, а саме:

1.Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від 10.05.2023 № 100523/12 не містить відомостей щодо складових митної вартості товару (транспортування, страхування тощо);

2. В CMR 857854 - у гр. 16 та 23 є перевізник PE Zhupanyn, проте транспортні перевізні документи надано від ФОП ОСОБА_1 документи, які підтверджують дані відносини відсутні;

3. Відповідно до вимог контракту від 26.04.2023 № 4/23 продавець продає товар (ціни, якість та опис) зазначені відповідно до замовлень та проформах, жоден документ до митного оформлення не подавався;

4. В п.1 вищезазначеного договору вказано, що перелік окремих складових, які повинні бути враховані в ціні товару будуть вказані проте, у товаросупровідних документах, зокрема комерційному інвойсі відсутні дані щодо складових вартості товару.

Позивачу було запропоновано надати в 10-денний термін наступні документи:

- зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

- якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

- за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

- якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування;

- транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів (рахунок на перевезення, договір на перевезення);

- виписку з бухгалтерської документації;

- каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

- копію митної декларації країни відправлення;

- висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

На вимогу митного органу декларантом надано:

- банківський платіжний документ - SWIFT повідомлення від 08.05.2023, яким було здійснено 100% попередню оплату вартості товару в сумі 5 341,60 євро із посиланням на вищезазначений контракт та вищезгадану проформу №81053721;

- рахунок-проформу №81053721 від 08.05.2023;

- експертний висновок Львівської ТПП №19-09/431 від 15.05.2023.

Однак митним органом було відмовлено позивачу в митному оформленні товару шляхом прийняття картки відмови № UA209230/2023/001334 з підстав неможливості завершення митного оформлення з невірно заповненими графами 12, 45, 43, 44, 46, 47, відповідно до рішення про коригування митної вартості від 17.05.2023 № UA209000/2023/100239/2 (порушено умови декларування передбачені п.1, п.8 ст. 257 МКУ. ст. 55 МКУ, ПКМУ від 21.05.12 № 450). У цій ж картці відмови роз`яснено вимоги, виконання яких забезпечить можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а саме подання нової МД із врахуванням рішення про коригування митної вартості товарів від 17.05.2023 № UA 209000/2023/100239/2.

Згідно гр. 30 вищезазначеного рішення про коригування митної вартості товару відповідачем було скориговано митну вартість товару в сумі 13 359,44 дол. США (0,6701 дол. США за 1 кг).

У гр. 33 рішення митний орган, окрім вищезазначеної інформації вказав, що у зв`язку з неможливістю застосування наступних методів визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 26 (ст.60 МКУ) з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості в митного органу та декларанта митну вартість товару визначено за резервним методом згідно зі ст. 64 МКУ. Джерелом інформації для коригування митної вартості слугувала митна декларація від 15.05.2023 року №UA209230/2023/050549, де вартість подібного товару становить 0,6701 дол.США за кг.

Митне оформлення товару для випуску у вільний обіг із застосуванням гарантійних зобов`язань відбувалось на підставі МД № 23UA57U5 від 17.05.2023.

04.07.2023 ТзОВ «Дім Кераміки ТД» надало Львівській митниці додаткові документи та пояснення на підтвердження заявленої митної вартості товару. Зокрема, було надано: акт № 0180523 від 18.05.2023, платіжну інструкцію № 654 від 06.06.2023 на підтвердження приймання - передачі та оплати послуг із перевезення вантажу, а також довідку експедитора від 19.06.2023 про залучення до надання послуг іншого перевізника, про завантаження товару силами перевізника та із відомостями про складові вартості перевезення вантажу, у т.ч. й про не страхування вантажу.

Проте листом № 7.4-2/18/13/18316 від 19.07.2023 відповідач відмовив у визнані заявленої позивачем митної вартості товару.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Засади державної митної справи, в тому числі процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України (далі МК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з частиною першою статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Частина перша статті 257 МК України передбачає, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Відповідно до частини шостої статті 257 МК України умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із частиною першою статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із частинами першою - третьою статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право: 1) надавати митному органу (за наявності) додаткові відомості у разі потреби уточнення інформації; 2) на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю; у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу; 3) проводити цінову експертизу договору (контракту) шляхом залучення експертів за власні кошти; 4) оскаржувати у порядку, визначеному главою 4 цього Кодексу, рішення митного органу щодо коригування митної вартості оцінюваних товарів та бездіяльність митного органу щодо неприйняття протягом строків, встановлених статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення, рішення про визнання митної вартості оцінюваних товарів; 5) приймати самостійне рішення про необхідність коригування митної вартості після випуску товарів; 6) отримувати від митного органу інформацію щодо підстав, з яких митний орган вважає, що взаємозв`язок продавця і покупця вплинув на ціну, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари; 7) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана; 8) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, вимагати від митного органу надання письмової інформації щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих при коригуванні заявленої митної вартості, а також щодо підстав для здійснення такого коригування.

Як передбачено частинами першою - п`ятою статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. У разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію). Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів. Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Статтею 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

При цьому, лише виявлення одного або декількох з фактів, зазначених у частині третій статті 53 МК України (подані документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, мають ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари), є підставою для витребування додаткових документів, перелік яких наведений у цій нормі.

Разом з тим, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.

На думку суду апеляційної інстанції, виходячи із встановлених обставин справи та досліджених доказів, відповідач безпідставно відмовив у визнанні заявленої митної вартості вказаного вище товару, з огляду на таке.

Щодо підстави невизнання митної вартості товарів за обраним декларантом методом: відсутність у рахунку перевізника документального підтвердження всіх складових витрат понесених покупцем, а саме на завантаження, страхування, тощо, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу разом із заявою від 04.07.2023 було надано довідку від 19.06.2023 експедитора - ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої завантаження вантажу на транспортний засіб здійснювалось працівниками перевізника, а такі послуги надавались на безоплатній основі. Також у довідці експедитор зазначив, що страхування товару не здійснювалось, а також підтвердив вартість послуг з перевезення вантажу до кордону України у розмірі 25 000,00 грн. Крім того, на підтвердження вартості перевезення вантажу відповідачу було додатково надано акт надання послуг № 0180523 від 18.05.2023 та платіжну інструкцію № 654 від 06.06.2023 про повну оплату вартості послуг із перевезення.

У листі від 19.07.2023 року відповідач зазначив, що довідка перевізника від 19.06.2023 не є бухгалтерським документом, що підтверджує вартість наданих послуг з перевезення вантажу, а тому й не може підтверджувати розмір складових витрат, що включаються до митної вартості товару.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що довідка про транспортні витрати є достатнім та допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 804/16553/14 від 31.05.2019.

Відтак, доводи Львівської митниці про неналежність довідки про транспортні витрати є необґрунтованими.

Більше того, розмір транспортних витрат, зазначених у довідці перевізника підтверджується актом приймання - передачі наданих послуг, рахунком перевізника та оплатою послуг із перевезення.

Також скаржник зазначає, що згідно із заявкою № 090523 від 09.05.2023, водій повинен контролювати завантаження товару, що суперечить довідці, у якій вказано про самостійне завантаження товару перевізником.

Однак, зміст заявки не означає, що перевізник не може здійснювати завантаження товару на транспортний засіб. Зокрема, відсутність у заявці такого обов`язку не може вказувати на той факт, що перевізник не здійснював самостійне завантаження товару.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в наданій довідці від 19.06.2023 експедитор чітко вказав, що перевізник самостійно на безоплатній основі здійснював завантаження товару на транспортний засіб. Отже, доводи відповідача у цій частині також є безпідставними.

Щодо сумніву митного органу про наявність розбіжностей між особою перевізника і експедитора та ненадання відповідного договору доручення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач під час контролю правильності визначення декларантом митної вартості товару за основним методом зазначив, що у CMR 857854 - гр. 16 та 23 зазначений перевізник PE Zhupanyn, проте транспортні перевізні документи надано від ФОП ОСОБА_1 . Документи, які підтверджують дані відносини відсутні.

У заяві від 04.07.2023 позивач вказав, що відносини між ТОВ «Дім Кераміки ТД» та ФОП ОСОБА_1 здійснювались на підставі заявки-договору № 090523 від 09.05.2023, тому останній у таких відносинах виступив експедитором замовленого перевезення вантажу.

За загальним правилом, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Таке визначення наводиться в ч. 1 ст. 929 Цивільного Кодексу України.

У цьому випадку ФОП ОСОБА_1 здійснював організацію перевезення вантажу, тому, експедитором було залучено до перевезення вантажу ФОП ОСОБА_2 .

Відтак позивач не замовляв у такого підприємця послуг з перевезення вантажу, а взаємовідносини мали місце із експедитором - ФОП ОСОБА_1 , який вже самостійно залучав до надання послуг третіх осіб, тому позивач не зобов`язаний був додатково надавати підтвердження вартості послуг безпосереднього перевізника вантажу.

В той же час, даний факт підтверджується ще й тим, що згідно із заявкою спірний вантаж мав перевозитись автомобілем А03500ВО/А03500ХР. Згідно із МД та CMR вантаж перевозився автомобілем саме з такими номерними знаками.

Крім того, у вищезгаданій довідці від 19.06.2023 ФОП ОСОБА_1 підтверджує, що перевезення вантажу на підставі заявки № 090523 від 09.05.2023 за маршрутом м. Romhany (Угорщина) - м.п. Чоп здійснювалось автомобілем VOLVO А03500/А03500ХР перевізником - підприємець ОСОБА_2 .

Також, у довідці від 19.06.2023 експедитор зазначив, що такий перевізник був залучений на підставі укладеного між ними договору, надати який не має можливості, у зв`язку із конфіденційністю.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у заяві від 04.07.2023 позивачем було допущено описку у написані особи перевізника та експедитора, що є очевидним, оскільки практично по всьому тексту таких пояснень у заяві позивач вказував, що ФОП ОСОБА_1 виступав експедитором, а ФОП ОСОБА_2 перевізником і лише один раз помилково вказав інших осіб.

Відтак, такі зауваження митниці, з огляду на очевидну описку допущену позивачем, не можуть свідчити про непідтвердження останнім заявленої митної вартості товару.

Крім того, відповідач не надав будь-якого належного та допустимого доказу, який би спростовував розмір понесених позивачем витрат на перевезення вантажу та який би вказував на їх заниження, відтак, такі зауваження відповідача є необгрунтованими та безпідставними.

Декларантом позивача під час митного оформлення товару відповідачу було надано проформу № 81053721 від 08.05.2023, сума якої відповідає сумі рахунку від 10.05.2023 № , та яка була оплачена згідно із SWIFT повідомленням від 08.05.2023 року, до яких у митного органу жодних зауважень не виникло.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що замовлення до Контракту не є документом, який підтверджує митну вартість товару та не містить у собі відповідних відомостей, а отже не має впливу на числові значення митної вартості, оскільки фактично поставка товару здійснюється в обсягах відповідно до цін, вказаних у рахунках-фактурах.

Щодо сумніву відповідача про відсутність у комерційному інвойсі даних щодо складових вартості у товару згідно з п. 1 Контракту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Контракту № 4/23 від 26.04.2023, ціна на товари, включаючи упаковку та маркування, буде зазначена у проформах та рахунках-фактурах до цього контракту.

Позивач у заяві від 04.07.2023 звертав увагу Львівської митниці, що у рахунку № від 10.05.2023 року, окрім вартості товару - 4 213,44 євро, вказано ще вартість логістичного збору (776,16 євро) та вартість пакування - 352,00 євро, яка включає в себе й вартість маркування, оскільки останнє здійснюється на упаковці товару.

Відтак, висновок відповідача про відсутність у комерційному інвойсі даних щодо складових вартості товару згідно з п. 1 Контракту є необгрунтованим.

Стосовно доводів скаржника про те, що довідка експедитора від 19.06.2023, акт надання транспортних послуг від 18.05.2023 та докази оплати транспортних послуг платіжка від 06.06.2023 року не повинні братись судом до уваги, оскільки не подавались на час митного оформлення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами 8 і 9 статті 55 МК України протягом 80 днів з дня випуску товарів декларант або уповноважена ним особа може надати митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються.

У разі надання декларантом або уповноваженою ним особою додаткових документів митний орган розглядає подані додаткові документи і протягом 5 робочих днів з дати їх подання виносить письмове рішення щодо визнання заявленої митної вартості та скасовує рішення про коригування заявленої митної вартості або надає обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів. У такому разі надане забезпечення сплати митних платежів відповідно повертається (вивільняється) або використовується для сплати відповідних митних платежів.

Враховуючи зазначені норми, колегія суддів зауважує, що вказані документи були надані митному органу в порядку встановленому МК України (ч. 8 ст. 55 МК України) та надані саме на підтвердження митної вартості товару ще до моменту звернення до суду та в межах строків надання таких документів, встановлених МК України.

Крім того, вказані документи не існували на момент прийняття рішення про коригування митної вартості товару від 17.05.2023, тому такі документи не могли бути поданими до митного оформлення та подавались в порядку ч. 8 ст. 55 МК України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до приписів статті 53 МК України митниця має право запитувати додаткові документи в разі виявлення під час митного оформлення розбіжностей в документах, перелік яких визначений частиною 2 даної статті.

При цьому, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 808/9123/15, від 20.02.2018 у справі № 809/1884/16.

Наведене дає підстави для висновку, що сумніви відповідача щодо складових митної вартості імпортованого товару ґрунтуються виключно на його припущеннях, а не на достовірних відомостях.

Колегія суддів зауважує, що вимоги частини третьої та четвертої статті 53 та частини другої статті 58 МК України зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності. Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Як слідує з оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, відповідач визначив митну вартість за другорядним методом - резервним. Його застосування передбачене статтею 64 МК України, згідно з якою у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GAТТ). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.

Відповідно до пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 598, у рішенні про коригування митний орган поряд з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо; також у разі визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні. Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом.

Таким чином, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, митний орган повинен також навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 08.02.2019 в справі №825/648/17 (№ К/9901/16592/18).

Колегія суддів зазначає, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів зазначено, що за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів взята цінова інформація наявна в митного органу за митною декларацією № UA209230/2023/050549 від 15.05.2023, де вартість подібного товару становить 0,6701 дол.США за кг, однак жодних пояснень щодо зроблених коригувань, ідентичності товару, який оформлявся на підставі вказаної МД не наведено.

Крім того, сама по собі різниця між вартістю товару, задекларованого особою, та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією чи іншими особами у попередніх періодах, не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товару. При прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем використано виключно інформацію з бази даних митного органу, тобто при винесенні спірних рішень відповідач спирався не на документи, подані декларантом до митного оформлення, а на вже наявну в митного органу цінову інформацію.

Також, Верховний Суд у постанові від 21.12.2018 по справі №815/228/17 дійшов висновку, що наявність в інформаційних базах даних митного органу інформації про те, що у попередні періоди аналогічні товари були розмитнені із зазначенням більшої митної вартості, жодним чином не доводить неправильність її визначення позивачем, оскільки митна вартість залежить від ряду обставин і визначається в кожному конкретному випадку.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що оскільки у порівнюваних деклараціях є значні розбіжності у використанні одиниці виміру товару, країні відправлення (виробництва та походження), асортименту товару відповідач був зобов`язаний для цілей коригування митної вартості врахувати ці розбіжності та здійснити відповідні коригування та у спірному рішенні надати детальні пояснення щодо зроблених коригувань з урахуванням таких розбіжностей, а також пояснити як визначалась митна вартість товару із врахуванням таких значних розбіжностей.

Враховуючи встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що подані позивачем до митного оформлення документи були достатніми для підтвердження заявленої за ціною договору митної вартості товару. При цьому, подані документи не містили розбіжностей чи ознак підробки, водночас підтверджували числові значення митної вартості товару.

В адміністративних процедурах із митного контролю та митного оформлення митний орган повинен обґрунтувати (довести) законність свого рішення; відповідно рішення митного органу не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Натомість відповідачем не обґрунтовано ціну, яка визначена ним у оскаржуваних рішеннях, митний орган не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за товар та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення про коригування митної вартості товарів № UA209000/2023/100239/2 від 17.05.2023 та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209230/2023/001334 є необґрунтованими та безпідставними, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тому їх слід визнати протиправними та скасувати.

Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу за супроводження справи № 140/28334/23 в апеляційній інстанції в розмірі 9000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Згідно з ч. 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Аналіз вищенаведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції надано: договір про надання правничої допомоги від 01.06.2023; додаток 2 до договору про надання правничої допомоги від 01.06.2023; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АС № 1086336 від 28.02.2024 адвоката Багірова Р.А., рахунок № 50 від 02.04.2024 на суму 32000,00 грн, платіжну інструкцію № 438 від 02.04.2024 на суму 20000,00 грн, акт прийому-передачі послуг до договору про надання правничої допомоги від 01.06.2023.

Згідно акту прийому-передачі послуг до договору про надання правничої допомоги від 01.06.2023 Адвокатським об`єднанням «АФК» було надано 3 послуги а саме:

№ 2 - підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 140/28334/23 на суму 9000,00 грн.

Вартість послуги згідно із п. 5 Додатку № 2 від 01.06.2023 до Договору про надання правничої допомоги від 01.06.2023 року становить 9 000,00 грн. Орієнтовний час, затрачений на послугу, з урахуванням часу витраченого на аналіз апеляційної скарги та судової практики, становить орієнтовно 9 годин.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 6, 7 ст. 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів зазначає, що сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Із матеріалів справи слідує, що Львівська митниця подала до суду апеляційної інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому заперечила щодо обґрунтованості та співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Вказала, що що розмір витрат на правничу допомогу адвоката не відповідає критеріям, визначеним ч. 5 ст. 134 КАС України, є значно завищений. Також зауважила, що підготовка відповіді на апеляційну скаргу не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже адвокат був обізнаним про позицію позивача а нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Проаналізувавши вищевказаний акт прийому-передачі послуг до договору про надання правничої допомоги від 01.06.2023, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу у сумі 9000,00 грн не є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а також є завищеним щодо відповідача.

Колегія суддів враховує, що дана справа є справою незначної складності та розглядалась у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження , предмет спору у цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних.

Таким чином, колегія суддів з урахуванням заперечень відповідача вважає, що сума заявлена до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, тому підлягає зменшенню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 3000,00 грн.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі № 140/28334/23 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці (вул. Костюшка, 1, м. Львів, 79007, ЄДРПОУ ВП 43971343) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім Кераміки ТД» (вул. Конякіна, 18а, м. Луцьк 43023, ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн (три тисячі гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.