Справа № 280/7663/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2024 року м. Дніпросправа № 280/7663/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.01.2024 року (головуючий суддя Прасов О.О.)

в адміністративній справі №280/7663/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 13.09.2023 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів Державної судової адміністрації України (відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (відповідач-2), в якому просив:

- визнати протиправними дії ДСА України щодо не забезпечення ТУ ДСА України в Запорізькій області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 в розмірі 2270грн., з 01.01.2022 - 2481грн., з 01.01.2023 - 2684грн.;

- зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Запорізькій області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 в розмірі 2270грн., з 01.01.2022 - 2481грн., з 01.01.2023 - 2684грн.; - визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області по нарахуванню та виплаті суддівської винагороди з 01.01.2021 по 31.08.2023, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102грн.;

- зобов`язати провести такі нарахування і виплату виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого станом на 01.01.2021 становить 2270грн., станом на 01.01.2022 становить 2481грн., станом на 01.01.2023 становить 2684грн.

Позов обґрунтовано тим, що обчислення суддівської винагороди позивачу з січня 2021 року по серпень 2023 року проведено у відповідності до статей 7 законів України «Про Державний бюджет на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-ІХ, «Про Державний бюджет на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-ІХ, «Про Державний бюджет на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. Розмір моєї суддівської винагороди повинен обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб величиною 2270 грн. у 2021 році, 2481 грн. у 2022 році та 2684 грн. у 2023 році. Протиправність дій Державної судової адміністрації України полягає в тому, що ДСА України не забезпечило ТУ ДСА України в Запорізькій області в повному обсязі в асигнуваннях на проведення видатків з виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 року. З огляду на положення статті 148 та 149 Закону №1402-VІІІ та статей 22 та 23 Бюджетного кодексу України, ДСА України є головним розпорядником бюджетних коштів, отже виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, а ТУ ДСА України як розпорядник нижчого рівня, здійснює відповідно свої повноваження в межах асигнувань, затверджених ДСА України на 2021, 2022, 2023 роки. Нарахування та виплату мені суддівської винагороди здійснює відповідач ТУ ДСА України в Запорізькій області. Вважає протиправними дії відповідача ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за спірний період, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн. Вказує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 (2270грн.), 01.01.2022 (2481грн.), 01.01.2023 (2684грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102грн.), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону №1082-ІХ та Закону №1982-ІХ, була неправомірною. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.01.2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270 грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270 грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

В іншій частині позовної заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що приписи ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у частині «прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102грн., який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021»; приписи ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у частині «прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102грн., який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2022»; приписи ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у частині «прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн., який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023» суперечать вимогам ст.130 Конституції України та ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Вказано, що права та інтереси позивача будуть захищені в разі: 1) зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум; 2) зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270 грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (відповідачем-2) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що оскільки для обчислення посадового окладу судді Законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102грн., а не 2270 грн. (у 2021 році), 2481грн. (у 2022 році), 2684грн. (у 2023 році), територіальне управління під час визначення базового посадового окладу судді мало застосовувати лише визначені законами для зазначеної мети розміри прожиткового мінімуму. У подальшому статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» для обчислення розміру посадового окладу судді була затверджена окрема розрахункова величина - прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 гривні. Відповідно обсяг видатків на виплату суддівської винагороди для місцевих загальних судів Запорізької області на 2021 рік був затверджений у додатку 7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» виходячи з розміру прожиткового мінімуму - 2102 гривні. У подальшому законами України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» обсяг видатків на виплату суддівської винагороди для місцевих загальних судів Запорізької області на 2022 та 2023 роки був затверджений виходячи з розміру прожиткового мінімуму - 2102 гривні. Тобто, без затвердження у кошторисі додаткових видатків в обсягах, достатніх для проведення перерахунку суддівської винагороди за 2021-2022 роки, а також за 9 місяців поточного року, територіальне управління Державної судової адміністрації України як розпорядник бюджетних коштів не має права брати бюджетні зобов`язання та здійснювати видатків на оплату суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб не у розмірі 2102грн., а 2270грн. (у 2021 році), 2481грн. (у 2022 році), 2684грн. (у 2023 році). Тобто, розмір суддівської винагороди судді ОСОБА_2 як гарантії суддівської незалежності, у зв`язку із застосуванням законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України па 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» порівняно з попередніми роками не зменшився, а відтак не відбулося звуження змісту та обсягу гарантій незалежності судді. В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 10.02.2012 за №83/2012 «Про призначення суддів» позивача призначено на посаду судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя строком на п`ять років.

Наказом заступника голови Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01.03.2012 за №6-К «Про зарахування до складу Хортицького районного суду м.Запоріжжя судді Котляра А.М.» позивача зараховано до штату Хортицького районного суду м.Запоріжжя.

Указом Президента України від 16.10.2018 за №333/2018 «Про призначення суддів» позивача призначено на посаду судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя.

Позивач вважає, що відповідно до приписів спеціального законодавства, відповідач-1 повинен був нарахувати їй суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, інше нарахування суддівської винагороди позивачки не відповідає розміру, установленому спеціальним Законом.

Позивач вважає протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати його суддівської винагороди.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Предметом спору є правомірність нарахування позивачці розміру суддівської винагороди за період з 01.01.2021 року по 31.08.2023, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2 102гривні.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та Законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» в Україні установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на:

01 січня 2021 року - 2270 гривень,

01 січня 2022 року - 2481 гривня,

01 січня 2023 року - 2684 гривні;

працездатних осіб на 2021-2023 роки, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, становить 2102 грн.

Таким чином, вказаною нормою Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», разом із встановленням на 01 січня відповідного року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірах 2 270грн., 2481грн. та 2684грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів», розмір якого становить 2102грн.

При цьому позивач вважає, що суддівську винагороду у 2021-2023 роках має бути обчислено відповідачем із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тобто 2270грн., 2481грн. та 2684грн., оскільки частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Водночас, норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Зокрема, цей висновок узгоджується із змінами до Конституції України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, що набрали чинності 30.09.2016.

Так, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, а саме:

«Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій».

Таким чином, Конституція України, у редакції Закону №1401-VIII, вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Крім того, такого виду прожиткового мінімуму, як «для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів» не передбачено у Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV.

Слід зазначити, що вказаним Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Закріплення статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових та митних органів, законодавцем не внесено змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму.

При цьому, Закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік» не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом, яким є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема в рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, а також від 04.12.2018 № 11-р/2018.

Водночас, Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2 статті 130 Конституції України та частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися або змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII має право на отримання суддівської винагороди в період з 01.01.2021 виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого абз. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та «Про Державний бюджет України на 2023 рік», розмір якого станом на 01 січня 2021 року складає 2 270грн, на 01 січня 2022 року - 2481грн, на 01 січня 2023 року - 2684грн.

Матеріали справи містять:

Лист Міністерства фінансів України від 11.08.2020 за 304110-08-2/24733;

Лист Державної судової адміністрації України від 13.08.2020 за №11-15214/20 з Додатком «Розрахунок фонду оплати праці на 2021-2023 роки»;

Довідку від 13.10.2023 за №08-02/347 про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 (ІПН ), аналіз яких (вкупі з вищезазначеними нормами) дає підстави для висновку про можливість задоволення позову.

З урахуванням вищезазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права та інтереси позивача будуть захищені в разі:

1) зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270 грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум;

2) зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.08.2023 виходячи з посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на: 01.01.2021 2270 грн.; 01.01.2022 2481 грн.; 01.01.2023 2684 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

Слід зазначити, що правомірність обрання такого способу захисту відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що викладені у постановах від 09.12.2021 у справі №280/6910/20 (адміністративне провадження №К/9901/15244/21); від 24.09.2020 у справі №280/788/19 (адміністративне провадження №К/9901/30751/19); від 13.07.2023 у справі №280/1233/22 (адміністративне провадження №К/990/743/23).

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи те, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.01.2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 29.05.2024 та в силу ст. 328 КАС України може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова