Справа № 140/21396/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/21396/23 пров. № А/857/1735/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року (головуючий суддя Ковальчук В.Д., м. Луцьк) у справі № 140/21396/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій щодо надання висновку, зробленого в листі директора Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України Світлани Криштоф від 26 червня 2023 року №9/908-23 в частині, що диплом доктора філософії в галузі історії DD № 1735, виданий ОСОБА_1 Міжрегіональною академією управління персоналом, не є документом встановленого зразка, не засвідчує наявність у вказаної особи наукового ступеня в Україні.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено всі обставини, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам видачі йому диплому доктора філософії. Вказує, що МАУП жодним нормативно-правовим актом не була обмежена у праві надавати послуги неформальної освіти та присуджувати науковий ступінь доктора філософії та доктора наук. Зазначає, що національним законодавством України на момент укладання Контракту навчання в докторантурі МАУП не була передбачена видача дипломів державного зразка доктора філософії PhD, оскільки Закон України Про вищу освіту був прийнятий 01.07.2014 року та набув чинності 06.07.2014 року. Зазначає, що видача диплому доктора філософії Міжнародного зразка не є порушенням діючого законодавства України, а є правом автономного вищого навчального закладу 1У рівня акредитації. Вказує також, що на момент отримання ним диплому доктора філософії, в 2005 році, Україна приєдналася до Болонської конвенції, згідно якої вищим і єдиним науковим ступенем в системі атестації кадрів вищої кваліфікації стає ступінь доктора філософії. Вважає, що судом першої інстанції також не враховано ту обставину, що директор Департаменту атестації кадрів Світлана Криштоф, як посадова особа відповідача, не наділена відповідно до своїх службових повноважень правом встановлювати відповідність диплому чинному законодавству та оспорювати наявність у нього наукового ступеню. Також вважає безпідставним покликання суду на те, що наявний у нього диплом доктора філософії не надає йому права на отримання надбавки за науковий ступінь, оскільки питання правомірності доплати не було предметом позовних вимог.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі укладеного контракту від 20 липня 2006 року позивач ОСОБА_1 поступив на навчання в докторантуру Міжрегіональної Академії управління персоналом Міжнародної кадрової Академії та Міжнародного Відкритого Університету (МАУП) в м.Києві.

04.97.2008 року у МАУП позивач захистив дисертацію та отримав диплом доктора філософії в галузі історії серії DD№ 1735.

Як вбачається зі змісту позову, на запит Луцької окружної прокуратури в межах кримінального провадження, порушеного у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора Музею історії сільського господарства Волині-скансен, безпідставно встановив собі надбавку за науковий ступінь на підставі диплому доктора філософії, виданого МАУП, директором Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України Криштоф Світланою 26 червня 2023 року за № 9/908-23 була надіслана до Луцької окружної прокуратури письмова відповідь з приводу наявного у позивача диплому доктора філософії в галузі історії DD № 1735, в якій вказано, що диплом доктора філософії в галузі історії DD М 1735, виданий ОСОБА_1 . Міжрегіональною академією управління персоналом, не є документом встановленого зразка, не засвідчує наявність у вказаної особи наукового ступеня в Україні та не дає їй права на державні гарантії, встановлені законодавством України для наукових працівників, зокрема щодо отримання доплати за науковий ступінь, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 1999р. № 1329 Про деякі питання визнання в Україні дипломів про присудження наукових ступенів.

Вважаючи дії відповідача щодо надання прокуратурі такого висновку протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що диплом доктора філософії в галузі історії DD № 1735, виданий позивачу Міжрегіональною академією управління персоналом у 2008 році, не відповідає законодавству і тому не дає йому права на отримання доплати за науковий ступінь. Також суд першої інстанції зазначив, що законодавством України, чинним у 2008 році, заклади вищої освіти і, зокрема, МАУП не були віднесені до суб`єктів видачі дипломів доктора філософії власного зразка.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у позові є правильними, разом з тим, розглядаючи позов по суті і оцінюючи відповідність диплому позивача чинному законодавству, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, не пересвідчився у належності позивачу відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні).

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас, в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У позовній заяві, згідно пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України, повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень чи дій суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги в разі, якщо права позивача не були порушені.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів зазначає, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а.

Предметом позову є дії Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України, а саме, надання в листі від 26 червня 2023 року №9/908-23 на запит Луцької окружної прокуратури інформації про те, що диплом доктора філософії в галузі історії DD № 1735, виданий ОСОБА_1 . Міжрегіональною академією управління персоналом, не є документом встановленого зразка, не засвідчує наявність у вказаної особи наукового ступеня в Україні.

Позивач вважає, що лист Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України від 26 червня 2023 року №9/908-23 в частині роз`яснень, які стосуються диплому доктора філософії, належного ОСОБА_1 , не відповідає законодавству України та європейській практиці. Крім того, вказує на відсутність повноважень у директора ОСОБА_2 встановлювати відповідність диплому чинному законодавству України та оспорювати наявність у нього наукового ступеню.

Отже, позивач, вважаючи дії відповідача щодо надання у листі своїх висновків протиправними, звернувся до суду.

Разом з тим, як встановлено колегією суддів апеляційного суду, всупереч вимогам пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві позивачем не обґрунтовано порушення оскаржуваним листом прав, свобод або інтересів позивача.

Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не зазначив, яке його право чи законний інтерес порушені такими діями відповідача і на захист яких своїх порушених прав він звернувся до суду.

З матеріалів справи також неможливо встановити, що було підставою позову і чи є відповідне право або інтерес порушеним.

Як вбачається зі змісту листа директора Департаменту атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України Світлани Криштоф від 26 червня 2023 року №9/908-23, він містить роз`яснення щодо порядку отримання в Україні наукового ступеня доктора філософії і позицію відповідача щодо відповідності диплому позивача чинному законодавству України.

Колегія суддів зауважує, що інформація Міністерства освіти і науки України у листі від 26 червня 2023 року №9/908-23 не створює безпосередньо будь-яких правових наслідків для позивача, не породжує для ОСОБА_1 виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків, не зобов`язує позивача дотримуватися певної моделі поведінки.

Інформація в оскаржуваному листі надана суб`єкту звернення Луцькій окружній прокуратурі на запит у межах розслідування кримінального провадження і оцінку змісту листа буде надано органом розслідування.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Міністерство освіти і науки України відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 № 630 (далі Постанова №630) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності і за за дорученням і в межах, встановлених Кабінетом Міністрів України, має право проводити в межах повноважень, передбачених законом, спеціальну перевірку відомостей щодо освіти, наявності наукового ступеня, вченого звання стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, що передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком.

Згідно пункту 8 Постанови №630 Міністерство освіти і науки України в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, постанов Верховної Ради України та актів Президента України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Накази Міністерства освіти і науки України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Враховуючи викладені норми та співвставивши їх з обставинами, встановленими у даній справі, колегія суддів вважає, що відповідач надав інформацію не з метою реалізації своєї компетенції щодо спеціальної перевірки відомостей про наявність наукового ступеня у позивача, а лист не є наказом відповідача, обов`язковим для виконання, отже не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень.

Крім того, як встановлено вище, оскаржуваний лист відповідача не породжує будь-яких наслідків для позивача, не вимагає від нього вчинення будь-яких дій, отже не може впливати ( порушувати ) на права чи законні інтереси позивача.

Позивачем не доведено порушення його прав чи інтересів оскаржуваними діями відповідача.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача оскаржуваним листом відповідача та інформацією, зазначеною у ньому, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наведених обставин відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову з врахуванням висновків апеляційного суду, наведених у цій постанові, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 140/21396/23 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 140/21396/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар