Справа № 380/729/24
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/729/24 пров. № А/857/8494/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року в справі №380/729/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Сподарик Н.І.,

час ухвалення рішення 18.03.2024 року,

місце ухвалення рішення м.Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (далі відповідач) в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди);

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у розмірі 78871,17 гривень.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 24.04.2018 по 24.10.2018 у розмірі 11416 (одинадцять тисяч чотириста шістнадцять) гривень 27 копійки.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що станом на момент видання наказу про виключення зі списків особового складу частини, позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та відповідно оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та всіх видів забезпечення. Доводи апелянта фактично зводяться до непоширення норм КЗпП на спірні правовідносини.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з Витягом із наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 23.04.2018 № 94 (по стройовій частині), майора ОСОБА_1 , наукового співробітника науково-дослідної лабораторії (інформаційних та геоінформаційних систем) науково-дослідного відділу (систем управління військами) Наукового центру Сухопутних військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, який відповідно до частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті звільнений з військової служби у запас за пунктом б (за станом здоров`я) наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 квітня 2018 року № 144, вважати таким, що справи та посаду здав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі № 380/6776/22 визнано протиправними дії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2015, 2016, 2017 роках без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010.

Зобов`язано Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суми грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, включивши суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010, з урахуванням попередньо виплачених сум.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2023 року апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі №380/6776/22 без змін.

Так, 30.11.2023 на виконання вказаного рішення, відповідачем виплачено заборгованість з суми грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, включивши суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010 у розмірі 11398,91 гривень.

У зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не урегульовані положеннями спеціального законодавства.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не установлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про можливість застосування норм статей 116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Подібну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16 та суд не вбачає підстав для відступу від неї.

Відтак колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги відповідача про непоширення на спірні правовідносини положень КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд першої інстанції під час судового розгляду цієї справи встановив, що на день звільнення позивача із Збройних Сил України йому невиплачена грошова допомога на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, тобто при звільненні, відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, суд попередньої інстанції вважав, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками окружного суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону України № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною четвертою вказаної статті визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Така щомісячна додаткова грошова винагорода виплачується відповідачем під час проходження військової служби, тому, за жодних обставин ця винагорода не може вважатись одноразовою.

Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода включається до складу грошового забезпечення, з якого обраховується грошова допомога на оздоровлення.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон № 2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Так, згідно з Витягом із наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 23.04.2018 № 94 (по стройовій частині), майора ОСОБА_1 , наукового співробітника науково-дослідної лабораторії (інформаційних та геоінформаційних систем) науково-дослідного відділу (систем управління військами) Наукового центру Сухопутних військ Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, який відповідно до частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням вимог частини восьмої цієї ж статті звільнений з військової служби у запас за пунктом б (за станом здоров`я) наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 квітня 2018 року № 144, вважати таким, що справи та посаду здав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року у справі № 380/6776/22, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2023 року, визнано протиправними дії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2015, 2016, 2017 роках без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010.

Зобов`язано Національну академію сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суми грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, включивши суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010, з урахуванням попередньо виплачених сум.

Так, 30.11.2023 на виконання вказаного рішення, відповідачем виплачено заборгованість з суми грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки, включивши суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010 у розмірі 11398,91 гривень.

Отже, судовим розглядом встановлено та відповідачем не заперечується, що остаточний розрахунок із позивачем проведено лише у листопаді 2023 року.

Відтак, наведене свідчить про те, що остаточна виплата всіх належних позивачу сум була здійснена відповідачем з порушенням строків, установлених статтею 116 КЗпП України, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

Судова колегія наголошує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 821/952/17, і суд апеляційної інстанції вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги не містили заперечення щодо розміру, розрахованої судом першої інстанції, суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який стягнуто з відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року в справі №380/729/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді О. І. Мікула
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 29 травня 2024 року.