Справа № 140/10733/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/10733/21 пров. № А/857/6867/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року з питання встановлення судового контролю, постановлену суддею Смокович В.І. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження у справі № 140/10733/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою у порядку ст. 383 КАС України, у якій просила:

-визнати протиправними дії, вчинені Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 140/10733/21 щодо нарахування та виплати з 01.01.2024 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, виходячи із розрахункової величини мінімальна заробітна плата, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб згідно із Законом про Державний бюджет України на календарний рік виплати пенсії;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/10733/21 в частині здійснення нарахування та виплати з 01.01.2024 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, виходячи із розрахункової величини мінімальна заробітна плата, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб згідно із Законом про Державний бюджет України на календарний рік виплати пенсії.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення вимог заяви.

Доводи заяви зводяться до незгоди із діями пенсійного органу, вчиненими на виконання рішення суду від 08.11.2021 у справі № 140/10733/21, вказуючи на трактування його змісту пенсійним органом на власний розсуд.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2021, яке набрало законної сили, позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести з 21 березня 2021 року нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у цій справі було видано виконавчий лист від 07.04.2023 № 3704/2023, який стягувачем був поданий для примусового виконання та перебуває на цей час на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №71723312 від 04.05.2023.

Окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 140/10733/21, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 до 31.12.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01.01.2021, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, зобов`язано ГУ ПФУ у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону невиконанню рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 у справі № 140/10733/21 в частині здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 до 31.12.2023 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, встановлено ГУ ПФУ у Волинській області строк для надання Волинському окружному адміністративному суду відповіді щодо вжитих заходів за цією ухвалою тридцять днів з дня набрання окремою ухвалою законної сили (а.с. 68-70).

Зміст доданого до заяви рішення від 13.06.2023 № 65 вказує на те, що позивачу було встановлено підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ в розмірі 4540,00 грн, тоді як з 01.01.2024 розмір такого підвищення складає 3200,00 грн.

Тобто, до 31.12.2023 нарахування та виплата підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, проведені відповідачем із застосуванням пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VIII), а з 01.01.2024 із застосуванням статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік від 09.11.2023 № 3460-IX (далі - Закон № 3460-ІХ).

Залишаючи подану позивачем в порядку ст. 383 КАС України заяву без задоволення, судом першої інстанції правильно вказано на те, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Надалі 01 січня 2024 року набрав чинності Закон №3460-ІХ, статтею 8 якого визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

При цьому, суд підставно врахував правову позицію, викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18, яка полягає у такому.

Передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ доплата є періодичним (щомісячним) платежем, виплата якого, за загальним правилом, не обмежена в часі. Вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання такої доплати або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві. У разі зміни чинного законодавства України, яким регулюються питання соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач повинен керуватися нормами законів, чинних на час призначення (нарахування) виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки з 01 січня 2024 року змінилося правове регулювання спірних правовідносин у зв`язку із набранням чинності Законом №3460-ІХ, стаття 8 якого підлягає застосуванню під час виконання рішення суду у цій справі, то суд першої інстанції суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що відповідач правомірно керувався нормою статті 8 Закону №3460-ІХ, чинного на час нарахування позивачу, на виконання рішення суду у цій справі, підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ з 01 січня 2024 року, визначивши розмір такого підвищення на рівні 3200,00 грн, бо з 01 січня 2024 року у зв`язку із прийняттям зазначеного вище Закону №3460-ІХ положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Крім того, суд слушно зауважив, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Суд також правильно вказав, що Європейський Суд з прав людини визнав неприйнятними заяви, які стосувалися зменшення розміру пенсії чи соціальних допомог, наприклад, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в ухвалі про неприйнятність у справі «Велікода проти України» (Velikoda v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №43331/12, Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» в ухвалі про неприйнятність у справі «Факас проти України» (Fakas v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №4519/11, разової грошової допомоги відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що має виплачуватися щорічно до 5 травня («виплата до Дня перемоги») в ухвалі про неприйнятність у справі «Серебрянський проти України» (Serebryanskyy v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №54704/10 внаслідок внесення змін до законодавства. У цих справах ЄСПЛ зазначив, що закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Відтак, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників становили «законне сподівання» у значенні його усталеної практики щодо цього терміну або що в будь-який інший спосіб було втручання у їхнє майно у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням наведеного, доводи позивача про те, що зменшення з 01 січня 2024 року розміру підвищення до пенсії на виконання рішення суду призвело до порушень статей 22, 64, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки Законом №3460-ІХ, який неконституційним не визнаний, змінено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду (1600,00 грн), та зміна (зменшення) розміру зазначеної соціальної виплати обумовлена соціально-економічними можливостями держави в умовах воєнного стану, не призвела до позбавлення права позивача на отримання такого підвищення та є конституційно допустимою.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що при розгляді поданої позивачем заяви судом першої інстанції не допущено порушення вимогст.383 КАС України.

Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного судового рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року з питання встановлення судового контролю, постановлену у справі № 140/10733/21, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний