Справа № 320/16481/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року № 320/16481/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварської міської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі Позивач) з позовом до Броварської міської ради Броварського району Київської області (далі Відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.10.2021 № 455-14-08 в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража площею 0,0100 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно приєднаного до клопотання № 11-16-5/7797 графічного зображення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, спірним рішенням було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу орієнтовним розміром 0,0100 гектара на території міста Бровари з посиланням на те, що бажана земельна ділянка знаходиться в зоні транспортної інфраструктури в зоні розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів.

Позивач не погоджується з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення та стверджує, що спірне рішення є немотивованим та не містить доказів на підтвердження наявності підстав для відмови у наданні відповідного дозволу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.12.2021 (суддя Харченко С.В.) відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.02.2024 №411/0/15-24 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

За результатами повторного автоматизованого розподілу 19.03.2024 адміністративна справа була передана для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.03.2024 адміністративну справу прийнято до провадження суддею Дудіним С.О.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що за результатами перевірки клопотання позивача та доданого до нього графічного матеріалу відповідачем отримано лист начальника управління - головного архітектора міста від 14.09.2021 №11-3/999, де вказано, що зазначена у клопотанні про відведення земельної ділянки територія згідно з Планом зонування території міста Бровари, затвердженого рішення Броварської міської ради Броварського району київської області від 25.03.2021 № 119-04-08, знаходиться в зоні транспортної інфраструктури - в зоні розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів.

На підтвердження вказаних у відзиві на позовну заяву обставин відповідачем надано лист Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 14.09.2021 №11-3/999; разом з клопотанням позивача та викопіювання з топозйомки м.Бровари, викопіювання з кадастрової картки, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що відповідачем не надано викопіювання зі Плану зонування території міста Бровари, затвердженого рішенням Броварської міської ради Броварського району Київської області, у той час, як позивачем надано докази, що дана земельна ділянка не відноситься до зони транспортної інфраструктури, оскільки відповідачем було прийнято рішення про виділення суміжної земельної ділянки у приватну власність іншій особі.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому, наголошуючи на компетентності Управління містобудування та архітектури виконавчого органу Броварської міської ради Броварського району Київської області у сфері містобудування, посилається на обов`язковість врахування інформації щодо можливості відведення земельної ділянки при підготовці рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмови у його наданні. Також відповідачем зауважено, що посилання позивача на те, що іншій особі затверджено проект землеустрою щодо відведення суміжної земельної ділянки не може бути підставою для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою іншої земельної ділянки, адже кожне бажане місце розташування земельної ділянки, зазначене на графічному матеріалі, доданому до клопотання, перевіряється відповідно до вимог ст..118 Земельного кодексу України. Окрім того, рішення стосовно громадянина ОСОБА_3 було прийнято у 2018 році, в той час, як ОСОБА_1 звернулась з клопотанням 14.09.2021, а за цей час змінилась містобудівна ситуація у місті Бровари та було затверджено план зонування території міста.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянкою України, що підтверджується паспортом у формі ID-картки № НОМЕР_2 від 07.12.2020, орган, що видав 3213 (а.с.9-11).

ОСОБА_1 02.09.2021 звернулася до Броварської міської ради Броварського району Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, орієнтовним розміром 0,01 гектара на території АДРЕСА_1 (а.с.29).

До вказаної заяви (клопотання) додано графічні матеріали, на яких зазначено місце розташування земельної ділянки, запланованої до відведення, копія паспорту громадянина України заявника.

Заява (клопотання) від 02.09.2021 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою була зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції відділу надання адміністративних послуг Центру обслуговування «Прозорий офіс» виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області за вхідним номером 11-16-5/7797 від 02.09.2021 (а.с.29).

Листом від 16.09.2021 №04-22/1384 відповідачем повідомлено позивача, що питання про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки буде включено до проекту рішення чергової сесії Броварської міської ради Броварського району Київської області, що запланована на 21.10.2021.

В подальшому, за результатом розгляду цієї заяви відповідачем було прийнято рішення від 28.10.2021 №455-14-08, пунктом 1.17 якого було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,0100 га на території міста Бровари, у зв`язку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки, зазначене на графічному матеріалі, доданому до клопотання за №11-16-5/7797 від 02.09.2021, згідно з планом зонування території міста Бровари, затвердженим рішенням Броварської міської ради Броварського району Київської області від 25.03.2021 № 119-04-08, знаходиться в зоні транспортної інфраструктури в зоні розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів (а.с.7).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем спірного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування та зобов`язання вчинити певні дії, з приводу чого суд зазнає таке.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 Земельного кодексу України).

Частинами третьою та четвертою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною першою статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17 (номер в Єдиному державному реєстру судових рішень 72532460) та від 05.03.2019 у справі №360/2334/17 (номер в Єдиному державному реєстру судових рішень 80269760), від 20.01.2021 у справі №360/1590/16-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 94264145), від 08.09.2020 у справі №812/1450/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414791).

При цьому, відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №808/3187/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 89792839).

Також, у постанові від 30.05.2018 у справі № 826/5737/16, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

У розвиток цього висновку, надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі 509/4722/16-а).

Як було вказано вище, підставою для відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою стало твердження відповідача про те, що місце розташування земельної ділянки, зазначене на графічному матеріалі, доданому до клопотання позивача за №11-16-5/7797 від 02.09.2021, згідно з детальним планом зонування території міста Бровари, затвердженим рішенням Броварської міської ради Броварського району Київської області від 25.03.2021 №119-04-08, знаходиться в зоні транспортної інфраструктури в зоні розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів.

Також, у відзиві на позовну заяві відповідач посилається на те, що за результатами перевірки отримано лист начальника управління головного архітектора міста від 14.09.2021 №11-3/999, щодо неможливості відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів по АДРЕСА_1 . Згідно доданих до заяви (клопотання) ОСОБА_1 від 02.09.2021 графічних матеріалів встановлено, що зазначена земельна ділянка згідно з детальним планом зонування території міста Бровари, затвердженим рішенням Броварської міської ради Броварського району Київської області від 25.03.2021 №119-04-08, знаходиться в зоні транспортної інфраструктури в зоні розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пояснювальної записки до рішення Броварської міської ради Броварського району Київської області від 25.03.2021 №119-04-08, яким затверджено План зонування території міста Бровари, визначено, що переважними видами використання земельних ділянок в ТР-3. Зона розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів є:

гаражі боксові, автогаражні кооперативи;

багатоповерхові паркінги;

відкриті автостоянки постійного зберігання легкових автомобілів;

автотранспортні підприємства, автобусні парки;

автозаправні станції;

станції технічного обслуговування автомобілів.

Супутні види дозволеного використання:

адміністративні будинки, технічні споруди, об`єкти інженерної інфраструктури для обслуговування зони;

громадські вбиральні;

магазини роздрібної торгівлі та заклади громадського харчування при АЗС.

Допустимі види використання:

Рекламні пристрої;

тимчасові павільйони і кіоски для роздрібної торгівлі.

При цьому, в розділі ІІІ.1. Дозволені та допустимі види використання земельних ділянок вказаної пояснювальної записки зазначено наступне:

«Містобудівний регламент, встановлений для кожної територіальної зони, визначає види дозволеного використання земельних ділянок, а також граничні параметри дозволеного нового будівництва та реконструкції об`єктів архітектури, які викладені у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельних ділянок.

У межах територіальних зон, перелік яких наведений вище, встановлюються наступні види використання земельних ділянок:

дозволені, в тому числі:

- переважні види використання;

- супутні види дозволеного використання.

допустимі види використання земельних ділянок, які можуть бути дозволені за умови одержання спеціального погодження з відповідними органами виконавчої влади, спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури, а також розробником генерального плану (при необхідності).

При відсутності на земельній ділянці переважного виду використання, супутній вид не дозволяється.

Інженерно-технічні об`єкти, споруди, комунікації, які забезпечують реалізацію переважних і допустимих видів використання окремих земельних ділянок (електрозабезпечення, водопостачання, водовідведення, газопостачання, телефонні мережі, і т.п.) є також дозволеними, за умови їх відповідності будівельним нормам, правилам і стандартам.

Види використання земельних ділянок, які відсутні в переліку дозволеного використання, є забороненими для відповідної територіальної зони.

Зміна видів використання земельних ділянок і об`єктів будівництва фізичними та юридичними особами здійснюється у відповідності до переліку видів переважного та супутнього видів допустимого використання в межах відповідної територіальної зони при дотриманні вимог містобудівних регламентів та в порядку, визначеному законодавством, за умов забезпечення надійності та безпеки об`єктів нерухомості.

Земельні ділянки та розташовані на них об`єкти, які існували до впровадження в дію Зонінгу, призначення та граничні параметри яких не відповідають містобудівному регламенту, можуть використовуватися без визначення строку їх приведення у відповідність до містобудівного регламенту, якщо вони не створюють загрози для життя, здоров`я людини, для навколишнього середовища та об`єктів культурної спадщини.

Перспективні зони (на Схемі зонування території мають індекс П) встановлені на вільних або забудованих територіях міста, які у відповідності до діючої містобудівної документації та кадастрового плану передбачені для його перспективного розвитку, або зміни функціонального призначення.

Відведення земельних ділянок під всі види забудови здійснюється на основі містобудівної документації, згідно чинним законодавством.

Земельні ділянки і розташовані на них об`єкти які існували до впровадження в дію Зонінгу, види використання яких та параметри не відповідають новому містобудівному регламенту, можуть використовуватися без визначення строку їх приведення у відповідність до містобудівного регламенту, якщо вони не створюють загрози для життя, здоров`я людини і навколишнього середовища.

Зміна видів використання земельних ділянок і об`єктів будівництва здійснюється у відповідності з переліком видів переважного та супутніх видів допустимого використання в межах відповідної територіальної зони за дотримання вимог містобудівних регламентів та в порядку, визначеному законодавством.

Нижче наведений перелік дозволених (переважних, супутніх) та допустимих видів використання земельних ділянок, розташованих у межах відповідних територіальних зон.».

Суд зазначає, що за даних обставин, обмежень у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража Планом зонування території міста Бровари не передбачено.

Окрім того, суд вказує, що виходячи з норм земельного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування з питань надання у власність земельних ділянок вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Саме по собі отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Водночас, статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, серед іншого, перелік обмежень у використанні земельних ділянок та кадастровий план земельної ділянки.

У свою чергу, статтею 1 цього Закону закріплено, що план земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці.

Таким чином, на етапі розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки можуть бути визначені, у разі потреби, обмеження у використанні земельної ділянки, у зв`язку з чим факт віднесення території, за рахунок якої планується відведення земельної ділянки, до відповідної зони зони розміщення споруд для обслуговування транспортних засобів не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування тих обставин, які були покладені ним в якості підстав для прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим, враховуючи вищевикладені факти, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування п.1.17 рішення Броварської міської ради Київської області №455-14-08 від 28.10.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовним розміром 0,0100 гектара на території міста Бровари.

При цьому, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи рішень. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі №810/2474/18.

У цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки наявність тих обставин, які були покладені в основу спірного рішення про відмову, не була доведена відповідачем, а тому спростовується судом.

Враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві відповідного дозволу.

Відповідно до частини шостої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Суд зазначає, що у зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, воєнний стан був неодноразово продовжений та триває на теперішній час.

У свою чергу, відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей, як безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Таким чином, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Суд вважає, що вказані обставини унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду в частині розгляду заяви (клопотання) позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та прийняття за результатами такого розгляду відповідного рішення, а тому відповідно до ч.3 ст.378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1816,00 грн., про що свідчить квитанція від 29.11.2021.

Водночас, частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08.07.2011 передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 2270 гривні.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).

Таким чином, позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, а сума судового збору, яка має були сплачена позивачем за звернення до суду з позовною заявою, становить 908,00 грн.

Отже, позивач надмірно сплатив судовий збір за звернення до суду з позовною заявою у розмірі 908,00 грн., який може бути повернуто за окремо поданою заявою.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову у розмірі 908,00 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Броварської міської ради Броварського району Київської області.

Доказів понесення інших судових витрат позивачем до матеріалів справи не додано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати п.1.17 рішення Броварської міської ради Броварського району Київської області від 28.10.2021 №455-14-08 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовним розміром 0,0100 гектара на території міста Бровари.

3. Зобов`язати Броварську міську раду Броварського району Київської області (ідентифікаційний код 26376375, місцезнаходження: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 15) надати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовним розміром 0,0100 гектара на території міста Бровари, згідно заяви (клопотання) від 02.09.2021.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Броварської міської ради Броварського району Київської області (ідентифікаційний код 26376375, місцезнаходження: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, буд. 15).

5. Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.