Справа № 320/8686/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року справа №320/8686/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу, стягнення середнього заробітку.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просить суд:

- зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України з поновлення на державній службі;

- стягнути відповідача на користь позивача середній заробіток на період працевлаштування, відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

- зобов`язати відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 позовну заяву залишено без руху. Протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати уточнену позовну заяву (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи та для суду), з урахуванням вказаних судом зауважень, в якій уточнити пункт 1 прохальної частини позову, що становить його предмет; зазначити правильне найменування суду, до якого позивач звертається з даним позовом; надати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи та для суду); надати докази, зазначені у додатку позовної заяви, а саме: копії заяв на матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань на 2 арк. (№7 додатку); копії заяви на відпустку для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку на 2 арк. (№8 додатку); копія свідоцтва про народження дитини (№9 додатку) та копія ухвали Голосіївського районного суду міста Києва на 2 арк. (№11 додатку); надати копії додатків позовної заяви для направлення відповідачу.

Копія ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2023 доставлена на адресу електронної пошти позивача 14.04.2023 о 08:52 год.

20.04.2023 позивачем засобами поштового зв`язку до Київського окружного адміністративного суду направлено заяву від 20.04.2023 про усунення недоліків позову, до якої додано дві копії уточненої позовної заяви від 20.04.2023 з додатками у двох примірниках.

06.05.2023 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано надану позивачем заяву від 20.04.2023 про усунення недоліків позову, до якої додано: дві копії уточненої позовної заяви від 20.04.2023 з додатками у двох примірниках, дві копії заяв на матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; дві копії заяви на відпустку для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку; дві копії свідоцтва про народження дитини та дві копії ухвали Голосіївського районного суду міста Києва.

Так, в уточненій позовній заяві від 20.04.2023 позивач просить суд:

- зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток на період працевлаштування, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України;

- зобов`язати відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно статті 57 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк, встановлений ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2023, для усунення недоліків позовної заяви, - на 10 календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали, протягом якого позивачу необхідно надати суду: уточнену позовну заяву (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи та для суду), з урахуванням вказаних судом зауважень, в якій уточнити пункт 1 прохальної частини позову щодо вимоги про зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України, зазначивши конкретну посаду, на яку позивач просить суд зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача, та додавши свої міркування з приводу того, чи вважає позивач за необхідне оскаржувати наказ про звільнення позивачки з посади; надати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з вимогою про зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України та докази поважності причин його пропуску (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи та для суду).

23.10.2023 канцелярією суду зареєстровано клопотання позивача від 06.07.2023 про усунення недоліків позову, до якого додано уточнену позовну заяву (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи та для суду), в якій уточнено пункт 1 прохальної частини позову.

Так, в уточненій позовній заяві від 06.07.2023 позивач просить суд:

- зобов`язати відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду, а саме на посаду головного спеціаліста в Міністерстві юстиції України, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України;

- скасувати наказ від 18.10.2022 №4572/5, яким позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства юстиції України;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток на період працевлаштування, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України;

- зобов`язати відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу».

Крім того, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду від 06.07.2023 з вимогою про зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України та докази поважності причин його пропуску.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 поновлено позивачу строк звернення до суду із позовом до Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу, стягнення середнього заробітку. Відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 08.02.2024 та витребувано докази у справі від сторін.

02.02.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та додаткові докази.

На обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що вона обіймала посаду головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства за строковим договором. Нею було написано заяву на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Проте в задоволенні цієї заяви відповідачем відмовлено та звільнено її із займаної посади.

Позивач наголошує, що відповідач під час звільнення був зобов`язаний працевлаштувати її на рівнозначну посаду в Міністерстві юстиції України з виплатою середньомісячної заробітної плати на період працевлаштування, оскільки вона має дитину віком до трьох років. Водночас відповідач такого обов`язку не виконав, щодо вакантних посад в Міністерстві юстиції України її не інформував. Крім того, позивач вказує, що вона, перебуваючи у щорічній відпустці, подала до відповідача заяву від 13.06.2022 щодо виплати їй грошової допомоги на оздоровлення, яка досі протиправно їй не виплачена.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивача було переведено на посаду головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника до дня його фактичного виходу на роботу. Факт повернення основного працівника на своє робоче місце був підставою для припинення даного договору з позивачем.

Відповідач наголошує, що законодавство не встановлює обов`язку власника або уповноваженого ним органу у випадку призначення працівника на умовах строкового трудового договору попереджати працівника про майбутнє звільнення, а працівник не повинен подавати заяву про звільнення, адже під час прийняття на роботу працівник надав згоду на укладення саме строкового трудового договору та погодився виконувати такі обов`язки тимчасово. Відповідач звертає увагу, що позивач не зверталась з приводу наявних вакантних посад у Міністерстві юстиції України. При цьому, вільних вакантних посад, які могли були запропоновані позивачу не було, як і не було об`єктивної потреби у залученні додаткових штатних одиниць або збільшенні кількості працівників. До того ж, заява позивача щодо надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надійшла до Міністерства юстиції України вже після її звільнення. Отже, за твердженням відповідача, дії Міністерства юстиції України в частині звільнення позивача є законними.

Щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідач пояснює, що заява позивача від 02.06.2022 про надання їй відпустки не містить прохання виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення. Окремої заяви від 13.06.2022 про виплату такої позивач до нього не подавала, оскільки в матеріалах особової справи позивача така відсутня.

У судове засідання, призначене на 19.03.2024, позивач не з`явилася. Про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином та своєчасно.

18.03.2024 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

19.03.2024 відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з цим, у судовому засіданні 19.03.2024, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Печерським РВ ГУ ДМС України в місті Києві від 21.03.2015 (том 1, а.с. 121).

Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 09.06.2015 №1872/к позивача, помічника Міністра юстиції, призначено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з Громадською радою з питань люстрації Департаменту з питань люстрації з 09.06.2015 (том 1, а.с. 91).

У зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, наказом Міністерства юстиції України від 08.01.2020 №82/к позивача з 08.01.2020 переведено на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з органами влади Секретаріату Державного секретаря Міністерства тимчасово за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу (том 1, а.с. 92).

Наказом Міністерства юстиції України від 08.01.2021 №23/к позивача з 14.01.2021 переведено на посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу (том 1, а.с. 93).

Наказом Міністерства юстиції України від 19.07.2021 №1699/к позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20.07.2021 до 20.05.2024 (том 1, а.с. 228).

Наказом Міністерства юстиції України від 12.05.2022 №1904/5 вирішено вважати позивача, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства, такою яка приступила до виконання службових обов`язків 12.05.2022 (том 1, а.с. 24).

Наказом Міністерства юстиції України від 12.05.2022 №1887/5 позивачу оголошено простій не з вини працівника з 13.05.2022 на період воєнного стану (том 1, а.с. 95-96).

Наказом Міністерства юстиції України від 02.06.2022 №2201/5 позивачу припинено з 03.06.2022 простій не з вини працівника (том 1, а.с. 99).

Наказом Міністерства юстиції України від 02.06.2022 №1126/7 позивачу надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 03.06.2020 по 02.06.2021 тривалістю 09 календарних днів, за період роботи з 03.06.2021 по 19.07.2021 тривалістю 04 календарні дні, за період роботи з 12.05.2022 по 02.06.2022 тривалістю 02 календарні дні, щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби за 2020 рік тривалістю 01 календарний день та за 2021 рік тривалістю 02 календарні дні - з 03.06.202 по 20.06.2022 (том 1, а.с. 97).

Наказом Міністерства юстиції України від 21.06.2022 №2581/5 позивачу оголошено простій не з вини працівника з 22.06.2022 на період воєнного стану (том 1, а.с. 94).

Наказом Міністерства юстиції України від 23.08.2022 №3568/5 позивачу припинено простій. Останнім днем простою вирішено вважати 24.08.2022 (том 1, а.с. 9).

Наказом Міністерства юстиції України від 23.08.2022 №3558/5 позивача з 25.08.2022 переведено на посаду головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства за строковим трудовим договором на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу (том 1, а.с. 100).

Наказом Міністерства юстиції України від 23.08.2022 №3567/5 позивачу оголошено простій не з вини працівника з 25.08.2022 на період воєнного стану (том 1, а.с. 101).

Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2022 №4574/5 позивачу припинено простій. Останнім днем простою вирішено вважати 19.10.2022 (том 1, а.с. 102).

Наказом Міністерства юстиції України від 14.10.2022 №4519/5 перервано ОСОБА_2 , головному спеціалісту сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства, з 20.10.2022 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Вирішено вважати ОСОБА_2 такою, яка приступила до виконання службових обов`язків з 20.10.2022 (том 1, а.с. 103).

У подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2022 №4572/5 позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства 19.10.2022 у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби з припиненням державної служби, відповідно до пункту 2 частини першої статті 83, статті 85 Закону України «По державну службу». Підставою для винесення даного наказу був наказ Міністерства юстиції України від 14.10.2022 №4519/5 «Про вихід на роботу» (том 1, а.с. 104).

21.10.2022 до Міністерства юстиції України надійшла заява позивача від 17.10.2022 про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.10.2022 (том 2, а.с. 9).

Листом від 01.11.2022 №100891//14.9 Міністерство юстиції України повідомило позивача про неможливість реалізації заяви від 17.10.2022, у зв`язку з звільненням (том 1, а.с. 27-28).

Не погоджуючись з наказом про звільнення зі служби та невиплатою матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, правовий статус державного службовця врегульовано Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами першою - третьою статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Строкове призначення на посаду здійснюється, зокрема, у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Положеннями статті 83 Закону №889-VIII передбачено підстави для припинення державної служби.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої зазначеної статті державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Стаття 85 Закону №889-VIII стосується припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Відповідно до цієї статті Закону у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.

Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

З аналізу вказаних норм вбачається, що за приписами статей 83, 85 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби.

При цьому, у тих випадках, коли трудовий договір укладається до настання певного факту, як-то на час відпустки працівника по вагітності і пологах, по догляду за дитиною тощо, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений.

Окрім цього, законодавство не встановлює обов`язку власника або уповноваженого ним органу попереджати працівника про майбутнє звільнення у зв`язку із закінченням строку договору.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06.03.2020 у справі №807/472/18, від 17.03.2020 у справі №813/1697/17, від 03.06.2020 у справі №813/2491/16, від 03.02.2021 у справі №752/1880/19, від 19.08.2021 у справі №300/1126/19 і від 13.10.2021 у справі №1.380.2019.004407.

У цій справі судом встановлено, що позивач з 25.08.2022 була переведена на посаду головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства, на час відпустки ОСОБА_2 для догляду за дитиною, до дня фактичного її виходу на роботу.

Позивач при переведенні на посаду погодилася виконувати такі обов`язки тимчасово, адже відповідний наказ відповідача про переведення її на посаду не оскаржувала.

Відтак, дія таких трудових відносин позивача з відповідачем була обмежена у часі та неминуче повинна була припинитися за звичайних умов, тобто після виходу на роботу ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, з 20.10.2022 ОСОБА_2 вийшла із відпуски по догляду за дитиною.

Таким чином, по виходу ОСОБА_2 з відпустки позивач мала бути звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Однак, у цій справі судом встановлено, що позивач має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на момент звільнення позивача зі служби (19.10.2022) не виповнилося трьох років (том 2, а.с. 12).

Щодо обов`язку відповідача працевлаштувати позивача, відповідно до вимог частини третьої статті 184 КЗпП України, а саме у зв`язку з наявності в неї дитини віком до трьох років, суд зазначає таке.

Оскільки Закон №889-VIII не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми КЗпП України

Зокрема, за приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №759/19440/15-ц зазначено, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення можливе, однак проводиться з обов`язковим працевлаштуванням, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Враховуючи, що в цій справі позивач має дитину віком до трьох років відповідач повинен був звільнити позивача із займаної посади з обов`язковим працевлаштуванням.

Проте судом встановлено, що відповідач під час звільнення позивача не запропонував їй жодної іншої рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи у цьому або іншому державному органі.

На підтвердження своїх заперечень проти позову в частині відсутності вільних вакантних посад, які могли були запропоновані позивачу, відповідач не надав жодних доказів, а тільки зазначив про їх відсутність, як і не надав доказів звернення до органів Державної служби зайнятості або інших роботодавців з метою виконання обов`язку працевлаштування позивача.

Відповідно до позиції, викладеної у постанові від 16.05.2018 у справі №759/19440/15-ц, Велика Палати Верховного Суду вказує на необхідність розмежовувати поняття «поновлення на роботі» та «виконання роботодавцем обов`язку по працевлаштуванню».

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівника може бути поновлено на роботі згідно з статтею 235 КЗпП України, якщо його було звільнено без законних на це підстав - з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення.

Невиконання підприємством (установою, організацією) обов`язку по працевлаштуванню може стати підставою для покладення на роботодавця відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати жінці на цьому або іншому підприємстві роботу, яку вона може виконувати, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі.

За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по її працевлаштуванню.

Дана правова позиція підтримана також Верховним Судом у постановах від 11.02.2019 у справі №757/13258/16-ц, від 27.06.2019 у справі №825/494/16 і від 17.03.2021 у справі №554/5092/17.

Підсумовуючи вищевикладене, під час судового розгляду судом встановлено, що строковий трудовий договір з позивачем правомірно припинено у зв`язку з закінченням строку його дії, отож правові підстави для задоволення позовної вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 18.10.2022 №4572/5, яким позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору організаційного забезпечення діяльності Державного секретаря Міністерства Секретаріату Державного секретаря Міністерства юстиції України, відсутні.

Натомість, судом також встановлено, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо обов`язкового працевлаштування позивача. З огляду на це та з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, позовна вимога в частині зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначну посаду, а саме на посаду головного спеціаліста в Міністерстві юстиції України, відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України, підлягає задоволенню частково шляхом зобов`язання відповідача здійснити заходи по працевлаштуванню позивача на роботі в Міністерстві юстиції України або іншому державному органі, підприємстві, установі чи організації, відповідно до її фаху.

Крім того, як було зазначено судом раніше, в силу приписів частини третьої статті 184 КЗпП України, за позивачем закріплена гарантія по збереженню за нею середньої заробітної плати, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового договору.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями), порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Відповідно до довідки Міністерства юстиції України від 25.01.2024 №16-42/16 середньоденна заробітна позивача, що застосовується у випадках передбачених «з» пункту 1 Порядку №100 становить 653,39 грн. (том 2, а.с. 25).

Таким чином, з Міністерства юстиції України на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 43 777,13 грн. (653,39 грн. х 67 робочих днів за період з 20.10.2022 по 20.01.2023), з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу», суд вказує таке.

Статтею 57 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII встановлено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Верховний Суд у постанові від 23.02.2021 у справі №П/811/1858/16 дійшов висновків, що згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.

У постанові від 06.06.2018 року у справі №824/360/16-а в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Наведене свідчить, що реалізація позивачем права на поділ відпустки на частини покладає на неї обов`язок повідомити роботодавця, до якого з періодів, в якому вона реалізує своє право на відпочинок, вона бажає отримати допомогу на оздоровлення. Відтак, питання про виплату грошової допомоги на оздоровлення повинно вирішуватися відповідачем лише за заявою позивача одночасно з проханням надати відпустку. Можливості отримати таку допомогу поза межами відпустки, як окрему виплату, закон не передбачає.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу відповідача надійшла заява позивача від 02.06.2022 про надання їй щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів та 3 днів додаткової відпустки за стаж державної служби з 03.06.2022 (том 1, а.с. 98).

Тобто, заява позивача від 02.06.2022 не містила прохання виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.06.2022 №1126/7 позивачу надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 03.06.2020 по 02.06.2021 тривалістю 09 календарних днів, за період роботи з 03.06.2021 по 19.07.2021 тривалістю 04 календарні дні, за період роботи з 12.05.2022 по 02.06.2022 тривалістю 02 календарні дні, щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби за 2020 рік тривалістю 01 календарний день та за 2021 рік тривалістю 02 календарні дні - з 03.06.202 по 20.06.2022 (том 1, а.с. 97).

У подальшому, за твердженням позивача, вона до своєї заяви від 02.06.2022 про надання відпустки надіслала відповідачу заяву від 13.06.2022 про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, згідно з статтею 57 Закону України «Про державну службу» (том 1, а.с. 43).

Водночас будь-яких доказів відправлення даної заяви від 13.06.2022 відповідачу позивач не надала. У свою чергу, відповідач заперечує факт її отримання. Матеріали особової справи позивача такої заяви не містять.

З огляду на вищевикладене, позовна вимога в частині зобов`язання відповідача виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу», задоволенню не підлягає.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, рішення суду в частині стягнення з Міністерства юстиції України середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14 374,58 грн., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх в частині.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI (далі - Закон №3674-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору в цій справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 371 КАС України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо обов`язкового працевлаштування на роботі ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) в Міністерстві юстиції України або іншому державному органі, підприємстві, установі чи організації, відповідно до її фаху.

3. Стягнути з Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 43 777,13 грн. (сорок три тисячі сімсот сімдесят сім грн. 13 коп.), з відрахуванням при його виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14 374,58 грн. (чотирнадцять тисяч триста сімдесят чотири грн. 58 коп.), без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2024.

Суддя Кушнова А.О.