Справа № 474/339/24
Суддя: Сокол Ф. Г.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 474/339/24
Провадження № 2-а/474/2/24
Рішення

Іменем України

29.05.24р. с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Лисейко Т.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

встановив:

28.03.2024р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1705657 від 20.03.2024р. за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - оскаржувана постанова), а справу - закрити.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.03.2024р. поліцейським відділення поліції № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області Стужуком В.Ю. відносно ОСОБА_1 винесена оскаржувана постанова, відповідно до якої він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 123-1 КУпАП (керування водієм транспортним засобом з перевернутим чи неосвітленим номерним знаком, що не дозволяє чітко визначити символи з відстані 20 м) та накладено штраф у сумі 1 190 грн. 00 коп.

Згідно цієї постанови, 20.03.2024р., о 20 год. 31 хв., в смт Врадіївка по вул. Героїв Врадіївщини позивач керував автомобілем при цьому у темну пору доби не був достатньо освітлений задній державний номерний знак, що не дає чітко визначити символи номерного знаку з відстані двадцяти метрів, чим порушив п. 2.9в ПДР України, доказом чого є оскаржувана постанова.

Водночас, позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, та такою, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Так, у вказані час, дату та місці позивач дійсно керував транспортним засобом. Через погані погодні умови перевіряв на транспортному засобі освітлення номерного знаку, фари та стопи, які були у працездатному стані, тобто позивачем були виконані вимоги п. 30.2 ПДР України. Однак позивач був зупинений працівниками поліції, та до нього спочатку підійшов працівник поліції, який в порушення ст. 18 Закону України Про національну поліцію звернувшись до позивача не назвав своє прізвище, посаду та спеціальне звання.

Після цього поліцейський повідомив, що номерний знак начебто погано освітлений, на що позивач не погодився, та зазначив, що номерний знак чистий та освітлений (невелике забруднення брудом, крапки), що чітко дозволяє визначити його символи на відстані 20 м, і його освітлення перед виїздом на дорогу було перевірено. На що поліцейський з власного телефону зробив фотознімок номерного знаку, та пішов до службового авто, після чого підійшов інший поліцейський який виніс постанову - ОСОБА_2 . Позивач заявляв йому клопотання про виклик захисника, однак останній не роз`яснюючи прав передбачених ст. 268 КУпАП щодо права на захист, виклику захисника на місце події, відмовив у виклику захисника та повідомив, що буде винесено постанову. На вимогу надати докази повідомив, що надасть потім, після винесення постанови, однак він, позивач, продовжував вимагати надати докази, на що прийшов поліцейський який сфотографував номерний знак та почав перекидати його на службовий планшет. В результаті не надавши жодного доказу вчинення адміністративного правопорушення, без присутності позивача, в службовому автомобілі було винесено оскаржувану постанову. Пояснення позивача та клопотання не були взяті до уваги.

Також позивач вказуває, що поліцейський здійснюючи із власного мобільного телефону фото, відеозапис порушив вимоги Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису № 1026 від 18.12.2018р. яким визначено перелік пристроїв з допомогою яких поліцейським надано право проводити відеофіксацію, а тому такі не можуть бути належними доказами у справі. Поліцейський не скористався можливістю фіксації правопорушення з використанням нагрудної камери.

Не містить оскаржувана постанова і посилання на технічний засіб, з використанням якого було здійснено фото та відеозапис.

11.04.2024р. представниця відповідача ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просила відмовити. В обґрунтування заперечень посилається на те, що оскаржувана постанова була винесена поліцейським СРПП ВП № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області, якому відповідно до чинного законодавства та посадових інструкцій надано повноваження розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення. Указом Президента України від 24.02.2022р. за № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, під час якого право на проведення перевірки документів осіб, огляду речей та транспортних засобів надано відповідним уповноваженим органам Національної поліції. При цьому порядок такої перевірки та огляду під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану затверджено Постановою КМ України № 1456 від 29.12.2021р. Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України Про національну поліцію передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів. Статтею 32 Закону України Про національну поліцію визначено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним контролем, або в місці здійснення поліцейським спеціального поліцейського контролю. 20.03.2024р. добове чергування по ВП № 2 здійснювали поліцейські СРПП ВП № 2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказаної дати, при патрулюванні вулиці Героїв Врадіївщини у смт Врадіївка біля 19.00год. було виявлено транспортний засіб марки VOLKSWAGEN CADDY білого кольору під керуванням ОСОБА_1 на якому не освітлювався державний номерний знак, після чого було здійснено зупинку даного транспортного засобу з використанням звукового сигналу та проблискових маячків, та йому ж було роз`яснено причину зупинку та перед складанням постанови, йому були надані докази вчинення правопорушення за ч.1 ст. 121-3 КУпАП. Його ж було належним чином ознайомлено з правами передбаченими ст. ст. 268, 289 КУпАП та ст. 63 Конституції України, про що також наявна відмітка в оскаржуваній постанові, яка вручена ОСОБА_1 під підпис. Вказує, що в оскаржуваній постанові не передбачено граф для внесення відомостей про технічний засіб. Вказувала, що свідок ОСОБА_6 на яку посилається позивач у позові як на свідка, то на місці зупинки транспортного засобу позивача, окрім учасників справи, інших осіб не було. Доказами у справі є відеозапис адміністративного правопорушення, зроблений 20.03.2024р.

В судовому засіданні 18.04.2024р. позивач та його представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_7 в судове засідання 29.05.2024р не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст. 268 КАС України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду. Водночас, 29.05.2024р. представник позивача Степанов В.В. звернувся на адресу суду із заявою по закінчення розгляду справи у відсутність позивача та його представника, в якій просить постанову скасувати.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в судові засідання 18.04.2024р. та 29.05.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст. 268 КАС України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас, 29.05.2024р. представниця відповідача ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, просить розглянути справу за відсутності в якій представника відповідача та відмовити у задоволенні позову з підстав вказаних у відзиві.

Згідно ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Дослідив матеріали справи та заслухав пояснення позивача та його представника, надані в судовому засіданні 18.04.2024р., судом встановлено таке.

20.03.2024р. о 20:35:15 год. поліцейським ВП № 2 Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області лейтенантом поліції ОСОБА_2 стосовно позивача складено постанову серії ЕНА № 1705657, в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздрукована за допомогою спеціальних технічних засобів, в якій зазначено, що ОСОБА_1 20.03.2024р. о 20:31:38 год. в смт Врадіївка по вул. Героїв Врадіївщини керував автомобілем VOLKSWAGEN CADDY, д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому у темну пору доби не був достатньо освітлений задній державний номерний знак, що не дає чітко визначити символи державного знаку з відстані 20м, чим порушив п. 2.9в ПДР України (керування т/з з номерним знаком перевернутим чи неосвітленим), за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 121-3 КУпАП. Вказаною постановою на позивача накладено штраф у розмірі 1 190 грн. Графа 7 постанови До постанови додається містить посилання на відео з нагрудної камери поліцейського. Також у графах 8 та 9 постанови Права за ст. 268 КУпАП та строк оскарження за ст. 289 КУпАП мені роз`яснено, Копію постанови мною отримано… наявний рукописний підпис позивача ОСОБА_1 .

На CD-R диску, наданого представником відповідача, наявні три відеозаписи. На відеозаписі з буквенно-цифровою позначкою DSJ_0000000_000000 та часовою позначкою 2023/03/20 19:25:20, зафіксовано автомобіль білого кольору, який рухається попереду службового автомобіля, та йому ж подається звуковий сигнал про зупинку. Номерний знак вказаного автомобіля підсвічується зверху, зліва по ходу руху, номерний знак, на відстані, під час руху обох автомобілів не видно. На звуковий сигнал автомобіль білого кольору зупиняється (19:25:38), та на відео зафіксовано, як до нього підходить поліцейський, називає водію своє прізвище та посаду, а також причину зупинку - недостатньо освітлений номерний знак в темну пору доби. Водій відповідає, що лампочка яка освічує номерний знак ще 20 хв тому працювала, він виїжджав та перевірив, припускає, що згоріла. Зазначав, що у випадку несправності він може рухатися до СТО або усунути якщо можливо на місці. Надалі водієві роз`яснюються його права передбачені ст. ст. 268, 289 КУпАП, та ст. 63 Конституції України (19:27:01). На пропозицію вийти з авто та самому переконатися у правопорушенні водій відмовляється, вимагає надати йому докази правопорушення, вказує на незаконність ведення зйомки на особистий мобільний телефон поліцейського. На вказане поліцейський роз`яснює, що ведеться постійна відеофіксація, і що порушення зафіксоване на відеореєстратор встановлений у службовому транспортному засобі, а телефон є пристроєм, який поліцейський використовує за необхідності для доступу до службового відеореєстратора для перегляду відео. ОСОБА_1 продовжує відмовлятися переглядати відео зі службового відеореєстратора доступ до якого йому надано з застосуванням мобільного телефону. Поліцейський повторно роз`яснює водієві, що в службовому автомобілі встановлений портативний відеореєстратор, який перебуває на балансі відділу поліції, а телефон використовується лише для доступу до нього для перегляду відео, оскільки запис ще не перенесено на диск. Однак ОСОБА_1 продовжує на підвищених тонах відмовлятися переглядати відео з телефону, та вимагає докази, на що поліцейським прийнято рішення в режимі реального часу перенести відео зі службового відеореєстратора на службовий планшет для надання його до перегляду водієві, що в часі триває біля години. За вказаний час водій продовжує сперечатися з поліцейськими, намагається залишити місце зупики транспортного засобу (19:40:08) з метою піти до магазину, оглядає службове авто на наявність достатньої видимості його номерного знаку, з`ясовує у поліцейського де він взяв взуття, в яке він взутий, та чи йому його видали на роботі, починає щось пояснювати поліцейському та доводити. Поліцейський роз`яснює ОСОБА_1 , що якщо він не згоден з чимось може написати скаргу на його дії. На наступному відеозаписі з буквенно-цифровою позначкою DSJ_0000000_000000 та часовою позначкою 2023/03/20 20:04:55 водієві надано для ознайомлення відеозапис порушення, на що він заперечує, вказує, що на ньому зафіксовано рух автомобіля, і більше нічого не видно. Він же, на вимогу поліцейського через вікно автомобіля показує посвідчення водія, документи на транспортний засіб, однак адресу місця проживання повідомити відмовляється. На відеозаписі з буквенно-цифровою позначкою DSJ_0000000_000000 та часовою позначкою 2023/03/20 20:35:52 поліцейський зачитує зміст постанови, повторно роз`яснює права водію передбачені КУпАП та Коснтитуцією України, вручає її копію водієві, та на цьому ж відео зафіксовано, що номерний знак транспортного засобу ОСОБА_8 підсвічуються з лівої сторони, зверху. З цих же відеозаписів вбачається присутність на місці події (на вулиці, на передньому водійському сидінні) ОСОБА_1 , та поліцейських ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 .

При цьому, суд враховує, що з таймкому відеозапису вбачається, що він був зроблений 20.03.2023р., водночас ні позивач, ні його представник ОСОБА_7 , під час судового розгляду не заперечили, що вказаний відеозапис фактично був зроблений саме 20.03.2024р. під час складення оскаржуваної постанови.

Свідок ОСОБА_6 показала, що у березні 2024р., біля 19.00 год., вони з позивачем забрали собаку від родичів та на транспортному засобі позивача, разом з останнім прямували додому. Були зупинені у центрі с-ща Врадіївка працівниками поліції, припаркувалися, увімкнули аварійку. Підійшов поліцейський, представився, на з`ясування - повідомив причину зупинки, а саме, що не освітлювався, не видно номерний знак. Позивач попросив надати докази, на що поліцейський дістав свій мобільний телефон, сказав, що зараз надасть, однак позивач попросив щоб надав не телефон, а службовий пристрій якийсь. Позивач казав поліцейському, щоб надав йому можливість мати адвоката. Свідок перебувала за водійським сидінням, на задньому сидінні автомобіля, що межує з багажним відділенням. Поліцейські її не бачили, їм не повідомляла, що вона в автомобілі, а собака була в напівсвідомості, тому також ніяких звуків не подавала. Чи оглядав позивач транспортний засіб перед виїздом, то може сказати, що коли виїздили від родичів позивач садив собаку позаду, зі сторони як автомобіль закривається позаду, багажне відділення, і позаду перевірив мабуть. Чи він оглядав колодки, шини, фари задні та передні, то він поклав собаку, і їй не було видно, бо вона там вмощувалася, не бачила, чи оглядав не відомо. Час з того моменту як він положив собаку та повернувся до авто, пройшов біля 1 хв, можливо 30-40 с, в цей час позивач знаходився більше позаду, чи ходив не пам`ятає, не бачила. Як приїхали додому, то особисто не бачила чи горів номерний знак чи ні, бо була зайнята собакою.

Частинами 1 та 2 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 8 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом.

Частинами 1 та 2 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (надалі ПДР).

Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Аналогічні положення містяться у ст. 14 Закону України Про дорожній рух.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9 ПДР).

Згідно із п. 2.9 (в) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом без номерного знака або з номерним знаком, що неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.

В свою чергу, ч. 1 ст. 121-3 КУпАП встановлено відповідальність за керування або експлуатацію транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Отже, керування транспортним засобом з номерним знаком, що неосвітлений у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості є порушенням ПДР та створює об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121-3 КУпАП.

Згідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.

При цьому, в силу приписів п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У розумінні ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) (ч.2).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу (ч. 4).

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015р. (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема частинами першою і другою статті 121-3 КУпАП.

Згідно п. 10 розділу ІІІ Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, вказаними нормами передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Водночас, за приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Між тим, згідно фактичних обставин справи, будь-якої оцінки доводам позивача зокрема стосовно того, що лампочка яка освічує номерний знак ще 20 хв тому працювала, він виїжджав з гаража, та перевірив, припускає, що згоріла, а також з приводу можливих причин зникнення освітлення під час руху - поліцейський розглядаючи справу про адміністративне правопорушення відносно позивача у справі не надав, лише обмежившись констатацією факту встановлення порушення позивачем п. 2.9в ПДР під час керування Т/З, опис якого зафіксовано в оскаржуваній постанові.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Із змісту ст.283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 73, ч. 2 ст. 74, ст. 75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Водночас, в силу вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з приписів ст.ст. 8, 31, 40 Закону України Про Національну поліцію № 580-VIII поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок стосовно доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Аналізуючи приписи ст. 258 КУпАП та Інструкції, суд також враховує, що нормами КУпАП передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Виходячи зі змісту приписів ст. 9 КУпАП юридичною підставою для відповідальності є склад правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина.

Разом з цим, відсутність хоча б одного з наведених елементів, в свою чергу виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Враховуючи визначення адміністративного правопорушення (проступку) наведеного у ч. 1 ст. 9 КУпАП, суд також звертає увагу на приписи ст.ст. 10, 11 цього ж Кодексу, якими закріплено, що:

- адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків;

- адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Суб`єктивна сторона правопорушення за ст. 121-3 КУпАП характеризується умисною формою вини, тобто особа, яка вчиняє такі дії, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Між тим, з досліджених матеріалів даної справи та встановлених спірних обставин справи вбачається, що докази, які б свідчили про умисне чи також з необережності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, в матеріалах справи відсутні.

Так, на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови відповідач посилається на те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення було зафіксовано на нагрудну відеокамеру поліцейського.

Однак, як вбачається з відеозапису наданого відповідачем, то на відеозаписі 1 зафіксовано рух транспортного засобу білого кольору, який рухається попереду службового автомобіля, та йому ж подається звуковий сигнал про зупинку, номерний знак вказаного автомобіля підсвічується зверху, зліва по ходу руху, номерний знак, на відстані, під час руху обох автомобілів не видно. А також на відеозаписі 3 - зафіксовано що номерний знак транспортного засобу підсвічується зверху, зліва.

При цьому, з цих же відеозаписів не вбачається, та інших належних і допустимих доказів вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення, які б підтверджували, що в автомобілі на якому він рухався не світилась підсвітка заднього номерного знака транспортного засобу і якщо це відбулось, то з якої дистанції номери не було видно інспектору, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010р. № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може гуртуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17.06.2011р.) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10.02.1995р., у справі Алене де Рібермон проти Франції Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

У справах Малофєєва проти Росії (Malofeyevav.Russia, рішення від 30.05.2013р.) та Карелін проти Росії (Karelinv.Russia, рішення від 20.09.2016р.) Європейський суд з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

У рішенні в справі Карелін проти Росії (Karelin v. Russia, заява № 926/08, рішення від 20.09.2016р.) Європейського суду з прав людини розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою Суду, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

Тобто, якщо уповноваженим органом не доведено підставність притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд не може в ході розгляду справи взяти на себе функції щодо самостійного відшукування доказів винуватості особи.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості повинні тлумачитися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що має суттєве значення для вирішення справи про адміністративне правопорушення по суті.

Таким чином матеріали справи про адміністративне правопорушення та даної судової справи не містять доказів, які поза розумним сумнівом підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення за обставин вказаних в оскаржуваній постанові.

При цьому, інші доводи наведені у позовній заяві, суд не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За такого, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною оскаржуваної постанови.

Щодо розподілу судових витрат слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому у постанові від 18.03.2020р. у справі № 543/775/17 Верховний Суд висловив правову позицію, згідно якої за системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Велика Палата Верховного Суду в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права зазначає, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України Про Держаний бюджет України на 2023 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2024 року становить 3 028 грн. 00 коп.

Таким чином за подачу даного позову передбачено сплату судового збору за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024р., що у грошовому еквіваленті становить 605 грн. 60 коп.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з огляду на вищевикладене слідує, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Миколаївській області підлягає стягненню судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 72-79, 90, 139, 241-246, 250-251, 286 КАС України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1705657 від 20.03.2024р. за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП у відношенні позивача ОСОБА_1 .

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом десяти днів з дня її проголошення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений та підписаний 30 травня 2024 року.

Суддя Ф.Г.Сокол