Справа № 200/1810/24
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року Справа№200/1810/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Мастюгіна Євгена Дмитровича, звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року № 41 щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з наступного дня за днем досягнення нею пенсійного віку, а саме: з 23 лютого 2024 року, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 7 вересня 1981 року по 24 січня 1983 року, з 25 січня 1983 року по 11 січня 1984 року, з 12 лютого 1984 року по 27 серпня 1984 року, з 3 вересня 1987 року по 4 лютого 1993 року, з 5 лютого 1993 року по 6 жовтня 1998 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 лютого 2024 року, за 10 днів до дня досягнення 60 років, вона звернулась до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві (Печерський район) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За наслідком розгляду її заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві 19 лютого 2024 року прийняло рішення № 41 про відмову в призначенні пенсії.

Зазначене рішення було прийнято у зв`язку із не врахуванням пенсійним органом до стажу позивача періодів її роботи, наведених у трудовій книжці, з тих підстав, що першим роботодавцем позивача не було проставлено печатку на першій сторінці трудової книжки.

У позові зазначено, що пенсійного віку позивач набула 22 лютого 2024 року, що підтверджується паспортом позивача, необхідний стаж для набуття права на пенсію складає 31 рік: згідно з трудовою книжкою позивач майже весь період з 7 вересня 1981 року зокрема по 31 грудня 2003 року безперервно працювала ні підприємствах, з 1 січня 2004 року стаж позивача підтверджується індивідуальними даними про застраховану особу.

Позивач зауважує, що її трудова книжка містить записи про прийняття на роботу та звільнення з проставленими відповідними наказами, їх датами номерами, завірені підписами уповноважених осіб роботодавців та печатками роботодавців.

Крім цього, з моменту запровадження індивідуальних відомостей про застраховану особу, періоди її роботи, зокрема з липня 1999 року, підтверджуються вказаними відомостями.

Позивач посилається постанову Верховного Суду від 6 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.

На переконання позивача, її стаж, визначений трудовою книжкою, який складає 38 років 3 місяці 7 днів, мав бути зарахований до її стажу в повному обсязі.

Позивач вважає, що спірне рішення про відмову у призначенні їй пенсії є таким, що порушує її право на належний соціальний захист (а.с. 1-5, 28-31).

У відзиві Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зазначає про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог, обґрунтовуючи це наступним.

12 лютого 2024 року позивач звернулась через органи Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звернення було опрацьовано за принципом екстериторіальності спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 року № 339/35961.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві в результаті опрацювання заяви про призначення пенсії за віком від 12 лютого 2024 року було винесено рішення від 19 лютого 2024 року № 41 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.

Відповідач, аналізуючи трудову книжку позивача НОМЕР_1 встановив, що на першій сторінці документа відсутня печатка підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Також було визначено, що додатковому уточненню підлягав період роботи позивача з 5 лютого 1993 року по 6 жовтня 1998 року, оскільки наявне виправлення дати звільнення та дати наказу про звільнення, незавірене у передбаченому законодавством порядку.

За наслідком дослідження поданих позивачем документів було встановлено, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 склав 24 роки 2 місяці 27 днів.

Як наслідок, у позивача відсутнє право на призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

Таким чином, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року №41 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» винесене на підставі положень чинного законодавства, є правомірним та законним (а.с. 113-116).

Ухвалою суду від 1 квітня 2024 року позовна заява залишена без руху, позивачу встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 23).

2 квітня 2024 року на електрону адресу Донецького окружного адміністративного суду від представника позивача, адвоката Мастюгіна Є. Д. надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано уточнену позовну заяву (а.с. 27-31).

Ухвалою суду від 8 квітня 2024 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи; зобов`язано відповідача надати додаткові доказі по справі (а.с. 32-33).

24 квітня 2024 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшов відзив на позов та додаткові докази на виконання ухвали суду від 8 квітня 2024 року (а.с. 36-117).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженими відповідними законами, дія воєнного стану неодноразово продовжувалась та станом на час розгляду справи відповідно до Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 6 травня 2024 року № 271/2024 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України Про продовження дії воєнного стану в Україні від 8 травня 2024 року № 3684-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Отже, станом на день розгляду даної справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України згідно паспорта НОМЕР_2 від 5 січня 1998 року, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 , фактичне місце проживання відповідно до довідки ВПО від 10 травня 2022 року № 3006-: 1021, АДРЕСА_2 (а.с. 7-8, 42-46).

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, , зареєстроване місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 117).

Як встановлено судом, 12 лютого 2024 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Печерський район) із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 37-41).

Відповідно до розписки-повідомлення та наданих суду відповідачем матеріалів з пенсійної справи позивача, до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 додала: копію паспорта; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру; копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; копію свідоцтва про народження; копію свідоцтва про шлюб; копію трудової книжки; анкету опитування; довідку про відкритий рахунок у банку (а.с. 37-56).

Згідно із трудовою книжкою серія НОМЕР_4 від 25 вересня 1981 року, позивач:

- з 7 вересня 1981 року по 24 січня 1983 року працювала у Сахутовській восьмирічній школі старшою піонервожатою;

- з 24 січня 1983 року по 11 січня 1984 року навчалась в Технічному училищі-6 м. Ялта;

- з 11 лютого 1984 року по 27 серпня 1984 року працювала у Дамашинській восьмирічній школі старшою піонервожатою;

- з 1 вересня 1984 року по 2 березня 1987 року навчалась у Комсомольському індустріальному технікумі;

- з 1 квітня 1987 року по 4 лютого 1993 року працювала в ОРС Донецького металургійного заводу ім. В.І.Леніна кухарем 5 розряду в їдальнях № 12 та № 17;

- з 5 лютого 1993 року по 6 жовтня 1995 року працювала в Орендному підприємстві «КШП»:

з 5 лютого 1993 року по 31 серпня 1995 року - кухарем 5 розряду в їдальні № 17;

з 1 вересня 1995 року по 6 жовтня 1998 року - завідуючою виробництвом;

- з 1 липня 1999 року по 23 лютого 2001 року працювала в ДПГХ (Державне підприємство громадського харчування) Ленінського району м. Донецька завідуючою виробництвом;

(8 лютого 1994 року АП «КШП» перетворено на Об`єднання торгівлі та громадського харчування «КШП»; 31 серпня 1994 року КШП перетворено в самостійну організацію);

- з 1 квітня 2001 року по (дата відсутня) працювала реалізатором у СПД ОСОБА_2 (за договором);

- з 23 листопада 2001 року по 29 жовтня 2010 року працювала в Акціонерному товаристві «Норд» в м. Донецьк, адміністративно-господарче управління оздоровчого комплексу, шеф-кухарем;

- з 1 листопада 2010 року по 18 квітня 2011 року працювала в ТОВ «ФК «Металург» кухарем 5-го розряду;

- з 20 жовтня 2011 року по 11 вересня 2013 року працювала в ПАТ «Інтертехніка», м. Донецьк, диспетчером;

- з 12 вересня 2013 року по 17 березня 2016 року працювала в ПАТ «Норд» в адміністративному відділі диспетчером (за переведенням);

- з 18 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року працювала в ПАТ «Торгівельний Альянс» диспетчером;

- з 16 березня 2018 року працює у ТОВ «Депсол Україна» адміністратором (а.с. 9-13, 49-55).

Відповідно до пояснень відповідача, заява позивача за принципом екстериторіальності була розподілена для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (а.с. 114).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року № 41 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу: замість 31 року, передбачених ст. 26 зазначеного Закону, страховий стаж склав 24 роки 2 місяці 27 днів.

В рішенні зазначено, що до стажу позивача не враховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_5 , оскільки перша сторінка не завірена печаткою підприємства на якому вперше заповнювалась трудова книжка, що є порушенням вимог п. 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Також вказано, що додатково потребує уточнення період з 5 лютого 1993 року по 6 жовтня 1998 року (незавірене ведення трудових книжок працівників) (а.с. 16, 71).

Листом від 5 березня 2024 року (вих. № 2600-0204-8/47837) Відділ обслуговування громадян № 1 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві направив позивачу копію рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно заяви від 12 лютого 2014 року № 1197 згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 70).

Відповідно до довідки РС-право від 16 квітня 2024 року, станом на 12 січня 2024 року до страхового стажу позивача були зараховані наступні періоди:

- з 1 вересня 1984 року по 26 лютого 2001 року навчання у вищих/середн. НЗ (2 роки 5 місяців 26 днів);

- з 1 липня 1999 року по 22 лютого 2001 року (1 рік 7 місяців 22 дні);

- з 1 травня 2001 року по 30 вересня (0 років 5 місяців 0 днів);

- з1 листопада 2001 року по 8 листопада 2001 року (0 років 0 місяців 8 днів);

- з 1 грудня 2001 року по 31 грудня 2003 року (2 роки 1 місяць 0 днів);

- з 1 січня 2004 року по 29 жовтня 2010 року (6 років 10 місяців 0 днів);

- з 1 листопада 2010 року по 18 квітня 2011 року (0 років 6 місяців 0 днів);

- з 20 жовтня 2011 року по 11 вересня 2013 року (1 рік 11 місяців 16 днів);

- з 12 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року (1 рік 0 місяців 0 днів);

- з 1 жовтня 2014 року по 17 березня 2016 року (1 рік 6 місяців 0 днів);

- з 18 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року (2 роки 0 місяців 0 днів);

- з 16 березня 2018 року по 28 лютого 2022 року (3 роки 11 місяців 15 днів);

всього: 24 роки 2 місяці 27 днів (а.с. 68-69).

Будучи не згодною із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року № 41 про відмову в призначенні їй пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закон № 1058-IV) принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулюються цим законом.

Згідно з п. 1 ч. 1ст. 8 Закону № 1058-ІVправо на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються, у тому числі, пенсія за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: […] з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років […].

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1058-ІV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), також встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка (п. 1).

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, за періоди до впровадження персоніфікованого обліку відповідно до чинного законодавства основним та достатнім документом (за наявності відповідних записів в ній), що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як встановлено судом, пенсійним органом за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії було встановлено (підтверджено) за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку наявність у позивача страхового стажу 24 роки 2 місяця 27 днів (періоди роботи після 1 липня 1999 року та 2 роки 5 місяців 26 днів (з 1 вересня 1984 року по 26 лютого 1987 року) навчання в Комсомольському індустріальному технікумі на підставі диплому НОМЕР_6 .

При цьому відповідачем не були враховані відомості про страховий (трудовий) стаж позивача, наявні у трудовій книжці серія НОМЕР_4 від 25 вересня 1981 року - у зв`язку із тим, що на першій сторінці трудової книжки відсутня печатка підприємства, на якому вперше заповнювалась трудова книжка, а також у зв`язку із необхідністю уточнення періоду роботи ОСОБА_1 з 5 лютого 1993 року по 6 жовтня 1998року (незавірене виправлення дати звільнення та дати наказу про звільнення).

Надаючи оцінку не врахуванню відповідачем записів у трудових книжках позивача, суд виходить з такого.

Як вбачається з першої сторінки трудової книжки НОМЕР_4 від 25 вересня 1981 року, на її титульній сторінці відсутня печатка Сахутовської восьмирічної школи, яка вносила записи на титульну сторінку як установа, в яку позивач була працевлаштована вперше (а.с. 9, 49).

Зі змісту трудової книжки вбачається, що запис № 16 містить коригування в даті звільнення позивача та в даті наказу про звільнення - цифра «6» в обох датах написана жирним шрифтом внаслідок її повторного написання поверх першого зображення цифри: «06.10.1998», «от 6.10.98г.» (а.с. 11, 51).

Відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162), яка була чинною станом на час заповнення титульного аркушу цієї трудової книжки, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами), та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. […].

Згідно з п. 2.11 Інструкції № 162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей.

Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього проставляється печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Відповідно до 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (в редакції, чинній станом на час внесення у трудову книжку позивача запису № 16) (далі Інструкція № 58) у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис […].

Згідно з п.п. 2.8, 2.9 Інструкції № 58 якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інш. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.

Відповідно до п. 2.10 Інструкції № 58 у розділі «Відомості про роботу», […] трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання.

Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи, суд висновує, що титульна сторінка трудової книжки позивача дійсно не містить реквізиту, передбаченого Інструкцією № 162 (печатки підприємства, що заповнювало титульний аркуш), а запис № 16 містить корегування цифри «6» у даті звільнення та даті наказу про звільнення, здійснення яких не допускається Інструкцією № 58.

Разом із цим суд вважає за необхідне зазначити, що зі змісту приписів Інструкцій № 162 та № 58, а також приписів п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 6 вересня 1973 року «Про трудові книжки робітників та службовців» слідує, що обов`язок правильності заповнення трудової книжки особи покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, які здійснюють заповнення трудової книжки вперше, а не на працівника, як наслідок, відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Отже, працівник не може нести відповідальність за правильність заповнення та ведення трудової книжки та, відповідно, не може бути обмежений в праві врахування до його трудового стажу періодів роботи на підприємстві внаслідок порушення працівниками відділом кадрів цих підприємств (або іншими відповідальними за це працівниками) правил оформлення записів в трудовій книжці.

На переконання суду, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18), в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги суб`єктом владних повноважень (в даному випадку Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві) записів у трудовій книжці позивача з підстав не належного оформлення (недооформлення) її титульного аркушу (не проставлення печатки підприємства) є надмірним формалізмом, так як, по-перше, печатка вказаного підприємства наявна на 2 та 3 аркушах трудової книжки, по-друге всі записи у трудовій книжці НОМЕР_4 від 25 вересня 1981 року стосовно періодів роботи ОСОБА_1 (крім запису № 16) оформлені у відповідності до вимог законодавства, не містять виправлень чи коригувань, містять інформацію стосовно дати прийняття позивача на роботу, найменування підприємства, де позивач працювала, а також посад, на яких вона працювала, також зазначені накази, на підставі яких позивач призначалась на посади та звільнялась.

Щодо наявності коригування у записі № 16 трудової книжки позивача, суд виходить з такого.

Підпунктом 2 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджено Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, далі - Порядок № 22-1) передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. […].

Згідно з п. 4.2 Порядку № 22-1 п р и п р и й м а н н і документів працівник сервісного центру: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і н а л е ж н е о ф о р м л е н н я наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про ф а к т р о б о т и (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 1 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу; у разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, […]; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр […].

Пунктом 4.7 Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Отже, пенсійний орган, який приймає від особи заяву про призначення пенсії та додані до неї документи (в особі структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб), визначає, зокрема, чи надано особою всі необхідні для призначення пенсії документи, чи є необхідність надання додаткових документів та визначає перелік документів, які особа має надати додатково, та повідомляє особу про необхідність їхнього надання.

Згідно з п. 1.9 Порядку № 22-1 у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, «орган, що призначає пенсію», п и с ь м о в о повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви, або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Судом встановлено, що відповідачем всупереч приписам п. 1.9, п. 4.2 Порядку № 22-1 не пропонувалось позивачу у термін до 3-х місяців надати додаткові документи, зокрема, не роз`яснювалось про необхідність надання додаткових документів на підтвердження дати звільнення позивача з Орендного підприємства «КШП».

Суд знов наголошує, що передумовою призначення громадянинові пенсії є встановлення фактичної наявності у особи відповідного стажу роботи.

На переконання суду наявні у записі № 16 трудової книжки позивача коригування (обведення цифри «6» в даті звільнення позивача та в даті наказу про таке звільнення) не є коригуванням, яке не дає можливість встановити факт роботи позивача в Орендному підприємстві «КШП» з 1 серпня 1995 року до (як мінімум) 1 жовтня 1998 року (дата звільнення та дата наказу про звільнення не містить жодних інших коригувань, аніж повторне обведення контуру цифри «6» (зокрема, цифри, що позначають місяць («10») та рік («1998») написані чітко, без будь-яких коригувань).

Також суд вважає за необхідне зауважити, що пунктом 27 Порядку № 637 передбачено відступлення від правила стосовно врахування реальних дат (прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення та ін.) у випадках, якщо не вбачається за можливе встановити точні (реальні) дати, зокрема вказано, що у тих випадках, коли в поданому документі про стаж указано лише роки без зазначення точних дат, за дату береться 1 липня відповідного року, а якщо не зазначено число місяця, то ним вважається 15 число відповідного місяця.

Наведені у п. 27 Порядку № 637 та встановлені у даній справі обставини не є ідентичними, разом із цим зазначене дає підстави для висновку, що у випадку неможливості встановлення пенсійним органом точної дати прийняття особи на роботу або звільнення з роботи, за для не порушення права особи на належний соціальний захист пенсійний орган мав підстави зарахувати до трудового стажу позивача період її роботи, щодо якого відсутні сумніви та зауваження.

В даному випадку період з 1 вересня 1995 року по 1 жовтня 1998 року є періодом роботи позивача, підтверджений записом трудової книжки № НОМЕР_7 (дата призначення на посаду не є спірною взагалі; дата звільнення з посади є спірної лише щодо певного д н я місяця жовтня 1998 року, при цьому місяць звільнення (жовтень) та рік звільнення (1998 рік) є беззаперечними та сумніву не піддавались).

Суд зазначає, що з метою уточнення періоду роботи позивача з 1 по 6 жовтня 1998 року (щодо якого у пенсійного органу виникли сумніви через корегування цифри «6») відповідач згідно із приписами п.п. 1.9, 4.2 Порядку № 22-1 мав запропонувати позивачу надати додаткові документи (копію наказу, витяг з наказу, довідку із посиланням на наказ та т.і.), а також відповідно до приписів п. 4.3 Порядку № 22-1 мав можливість провести перевірку достовірності відомостей, наведених у трудовій книжці ОСОБА_1 , але не зробив цього (докази на спростування зазначеного суду не надано).

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року № 41 прийнято не на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, а тому є необґрунтованим та таким, що порушило право позивача на належний соціальний захист (право на своєчасне призначення пенсії), отже, є протиправним.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в частині визнання цього рішення протиправним та скасування підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить з такого.

Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […] 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, […] від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 цієї ж статті у разі скасування […] індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; […] суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи встановлені судом обставини та керуючись приписами ч. 2 ст. 9 КАС України, а також беручи до уваги, що відмова позивача у задоволенні її заяви про призначення пенсії мала місце у зв`язку із не зарахуванням до її страхового (трудового) стажу періодів трудової діяльності, наявних у трудовій книжці НОМЕР_5 , а питання призначення ОСОБА_1 пенсії з а у м о в и зарахування періодів роботи позивача, наявних у трудовій книжці, - не є спірним в межах цієї справи, суд вважає, що належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до її страхового (трудового) стажу періодів: з 7 вересня 1981 року по 24 січня 1983 року, з 25 січня 1983 року по 11 січня 1984 року, з 11 лютого 1984 року по 27 серпня 1984 року, з 1 квітня 1987 року по 4 лютого 1993 року та з 5 лютого 1993 року по 1 жовтня 1998 року, а також із запропонуванням позивачу надати протягом трьох місяців додаткових документів на підтвердження її роботи у період з 2 по 6 жовтня 1998 року.

Таким чином, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до квитанції № T8CA-2TPT-B84E-B955 від 27 березня 2024 року позивачем сплачений судовий збір у сумі 968,96 грн та виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн (а.с. 20, 121).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог […].

Згідно з ч. 8 ст. 139 КАС України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведене нормативно-правові приписи, беручи до уваги, що основні позовні вимоги позивача за висновком суду є такими, що підлягають задоволенню, а позовні вимоги, у задоволенні яких суд вирішив відмовити, є похідними позовними вимогами, суд вважає за необхідне стягнути з першого відповідача витрати позивача зі сплати судового збору в повному розмірі, тобто у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 2-4, 6, 9, 12, 72-78, 90, 94, 139, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, зареєстроване місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19 лютого 2024 року № 41.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до її страхового (трудового) стажу періодів: з 7 вересня 1981 року по 24 січня 1983 року, з 25 січня 1983 року по 11 січня 1984 року, з 11 лютого 1984 року по 27 серпня 1984 року, з 1 квітня 1987 року по 4 лютого 1993 року та з 5 лютого 1993 року по 1 жовтня 1998 року, а також із запропонуванням останній надати протягом трьох місяців додаткових документів на підтвердження її роботи за період з 2 по 6 жовтня 1998 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, зареєстроване місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна