Справа № 320/1434/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1434/23 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:

- зобов`язати відповідача включити до страхового стажу у потрійному розмірі згідно наданих позивачем документів його перебування під вартою в 1988-1989 рр. в сумарній кількості 173 дні;

- зобов`язати відповідача зарахувати півтора року стажу за рік період з 16.11.1983 по 20.06.1984;

- зобов`язати відповідача включити до пенсії позивача цільову допомогу як реабілітованому згідно статті 12 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни»;

- зобов`язати відповідача підвищити пенсію у розмірі 25% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача підвищити призначену пенсію на 50%;

- зобов`язати відповідача вирішити питання щодо поновлення трудових прав позивача в період з 20.06.1984 до його постійного працевлаштування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно не включено до страхового стажу у потрійному розмірі періоди перебування під вартою з 19.02.1989 по 05.03.1989, з 15.03.1989 по 29.03.1989, з 04.05.1989 по 18.05.1989. Крім того, відповідачем не надано обґрунтувань щодо не зарахування періодів з 04.08.1988 по 09.11.1988, з 15.12.1988 по 30.12.1988, з 19.05.1989 по 29.05.1989.

Також, на думку позивача, відповідачем неправомірно не зараховано один рік роботи за півтора за період з 16.11.1983 по 20.06.1984 роботи у районах Крайньої Півночі.

Позивач зазначив, що до розміру його пенсії не включено цільову допомогу згідно з Законом України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни», підвищення у розмірі 25% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не підвищено пенсію на 50% як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.

Також ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем проігноровано його прохання щодо необхідності вирішити питання щодо поновлення трудових прав у період з 20.06.1984 і до постійного працевлаштування після завершення повноважень народного депутата України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 як репресованої особи, яку реабілітовано, періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути питання щодо зарахування періодів перебування ОСОБА_1 під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989 як репресованої особи, яку реабілітовано, до страхового стажу у потрійному розмірі з урахуванням висновків суду.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо незарахування ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути питання щодо зарахування ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 16.11.1983 по 01.02.1984 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, Головне управління ПФУ в м. Києві звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Звертає увагу, що позивачеві в розмір пенсії враховано усі надбавки та доплати відповідно до вимог чинного законодавства та надано відповіді на звернення із роз`ясненням законодавства.

Апелянт зазначає, що дії Головного управління ПФУ в м. Києві є правомірними, управління діяло в межах своєї компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2024 року та від 18.04.2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

ОСОБА_1 23.04.2024 надав до суду апеляційної інстанції довідку регіональної комісії з реабілітації в м. Києві від 24.01.2024 №09/033-33-р відповідно якою підтверджується, що згідно Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» позивач є реабілітованою, із числа осіб, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволених позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 04.08.2015, підтверджується наявність у позивача права на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 24.07.2020 позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні»

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 22.10.2021 №2600-0202-8/167768 на звернення позивача надано роз`яснення щодо зарахування трудового стажу до загального страхового стажу, а також зазначено, що питання щодо визнання особи незаконно звільненою не належить до компетенції органів Пенсійного фонду України.

Надалі, листом ГУ ПФУ в м. Києві від 09.11.2022 №24410-25357/М-02/8-2600/22 на заяву позивача надано роз`яснення, відповідно до яких станом на 01.07.2022 його пенсія включає, зокрема, надбавку реабілітованим згідно пункту 4.2 постанови №654, цільову допомогу учасникам бойових дій згідно пункту 1 постанови №1603, підвищення учасникам бойових дій (1 категорія) 25%, пенсію за заслуги перед Україною (народний депутат України) у розмірі 30%.

Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05.12.2022 №26842-27119/М-02/8-2600/22 на звернення позивача, зареєстроване 22.11.2022, надано роз`яснення щодо зарахування згідно наданих документів та даних персоніфікованого обліку до його страхового стажу (страховий стаж складає 36 років 5 місяців 20 днів та порахований по 31.08.2020) в потрійному розмірі періодів з 19.02.1989 по 05.03.1989, з 15.03.1989 по 29.03.1989, з 04.05.1989 по 18.05.1989. Також згідно наданого трудового договору до страхового стажу у полуторному розмірі зарахований період роботи в районах Крайньої Півночі з 02.02.1984 по 20.06.1984. Для можливого зарахування до страхового стажу періоду 11.05.1994 по 07.12.1998 необхідно надати довідку про факт сплати до Пенсійного фонду України страхових внесків за зазначений період у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Для зарахування до страхового стажу періоду роботи з вересня 2020 року по серпень 2022 року відсутні підстави, оскільки згідно персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату страхових внесків. Також зазначено про виплату цільової грошової допомоги як учаснику бойових дій у розмірі 40 грн та як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, у розмірі 54,40 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вчинених відповідачем дій, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії) (частина перша статті 7 Закону № 962-XII).

Згідно положень частин третьої, дев`ятої статті 8 Закону № 962-XII рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії.

Статтею 58 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон № 1058-IV) статтею 24 якого передбачено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (абзац 1 частини першої).

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 9 частини третьої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Національної комісії з реабілітації від 23.01.2020 ОСОБА_1 , 1957 року народження, визнано реабілітованим.

Також, в матеріалах справи містяться: постанова народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 15.12.1988, якою позивача визнано винним по статті 185 КпАП УРСР та накладено на нього адміністративний арешт строком на 15 діб; постанова народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 19.02.1989 відповідно до якої ОСОБА_1 згідно статті 185-1 КпАП УССР покарано на 15 діб арешту; постанова народного судді Залізничного районного суду м. Львова від 16.03.1989, якою на позивача згідно статті 185 ч.ІІ КпАП УССР накладено арешт строком на 15 діб; постанова народного судді Ленінського районного суду м. Львова від 05.05.1989 відповідно до якої згідно статті 185-1 ч.2 КпАП УРСР на ОСОБА_1 накладено адміністративний арешт строком на 15 діб; постанова народного судді Шевченківського районного суду м. Львова від 19.05.1989 згідно якої позивача покарано адміністративним арештом на 10 діб.

Виходячи із зазначеного, період тримання позивача під вартою мав місце до набрання чинності Законом №1058-IV, а тому, з урахуванням вимог статті 24 даного Закону та відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вказаний період підлягає зарахуванню до стажу у потрійному розмірі.

Згідно із наданих до суду першої інстанції документів відповідачем вбачається, що останній зарахував до страхового стажу у потрійному розмірі періоди з 19.02.1989 по 05.03.1989 (постанова від 19.02.1989), з 15.03.1989 по 29.03.1989 (постанова від 15.03.1989), з 04.05.1989 по 18.05.1989 (постанова від 05.05.1989).

Однак, як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі відсутні обґрунтування відповідача щодо відсутності підстав для зарахування ОСОБА_1 у потрійному розмірі періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988 (постанова від 15.12.1988) та з 19.05.1989 по 02.06.1989 (постанова від 19.05.1988).

Більше того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Головне управління ПФУ в м. Києві наводить аргументи аналогічні тим, які викладені у відзиві та у листі-відповіді на звернення позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу як репресованій особі, яку реабілітовано, періодів перебування його під вартою з 15.12.1988 по 29.12.1988, з 19.05.1989 по 02.06.1989 та зобов`язання розглянути питання щодо зарахування таких періодів до страхового стажу у потрійному розмірі з урахуванням висновків суду.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача зарахувати півтора року стажу за рік період з 16.11.1983 по 20.06.1984, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі». Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до підпункту «д» пункту 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 року «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637 (далі по тексту - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Так, згідно матеріалів справи 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії з урахуванням пільгового обчислення страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі 0 років 06 місяців 28 днів.

З розрахунку стажу з 01.01.2004 вбачається, що позивачу зараховано у пільговому обчисленні страховий стаж за період роботи в районі Крайньої Півночі 0 років 06 місяців 28 днів, починаючи з 02.02.1984 по 20.06.1984 з розрахунку 1 місяць за 1,5. Підставою для зарахуванням ОСОБА_1 у пільговому обчисленні страхового стажу за період роботи в районі Крайньої Півночі з 02.02.1984 є трудовий договір, укладений між ним та керівником ХУСТ та ПСР тресту «Урснгайтрубопроводстрой» 02.02.1984 про роботу в районі Крайньої Півночі.

Із записів у трудовій книжці НОМЕР_3 видно, що ОСОБА_1 працював у районі Крайньої Півночі (Ямало-Ненецький автономний округ) у період з 16.11.1983 по 20.06.1984.

Слід зазначити, що записи щодо трудової діяльності позивача в районах, віднесених до районів Крайньої Півночі зазначені в трудовій книжці чітко, із всіма необхідними реквізитами, не містять дефектів чи інших неточностей.

Так, із наданого до суду першої інстанції листа Головного управління ПФУ в м. Києві від 05.12.2022 №26842-27119/М-02/8-2600/22 вбачається, що останній зазначив про те, що згідно наданого трудового договору до страхового стажу в полуторному розмірі зарахований період роботи в районах Крайньої Півночі з 02.02.1984 по 20.06.1984.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не зараховано решту періоду (з 16.11.1983 по 01.01.1984) у пільговому обчисленні, з розрахунку 1 рік роботи в районі Крайньої Півночі за 1 рік і 6 місяців.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для задоволення позову.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі №320/1434/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді М.І. Кобаль

Л.О. Костюк