Справа № 280/5120/19
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2024 року м. Дніпросправа № 280/5120/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року (суддя Татаринов Д.В.)в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії за вислугу років та не виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок, зобов`язання здійснити перерахунок розміру та виплатити пенсію за вислугу років як військовослужбовцю, починаючи з 07.10.2009, відповідно до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13.02.2008 р., з врахуванням виплачених коштів, компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат в розмірах відповідно до пенсійного законодавства України як не працюючому пенсіонеру та виплачувати на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду 13 квітня 2020 року, позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо не здійснення ОСОБА_1 перерахунку розміру пенсії за вислугу років та не виплати на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок; зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок розміру та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як військовослужбовцю, починаючи з 23 листопада 2015 року, відповідно до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13 лютого 2008 року, з врахуванням виплачених коштів, компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат в розмірах відповідно до пенсійного законодавства України як не працюючому пенсіонеру та виплачувати на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк»; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

12 січня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення яким задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідач відмовляється виплачувати пенсію посилаючись на відсутність фінансування. 11.01.2022 представник позивача звернувся до суду із заявою в порядку ст. 382 КАС України.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2022 відмовлено у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, з підстав того, що рішення, дії або бездіяльність органу державної виконавчої служби може бути оскаржено до адміністративного суду у порядку статті 287 КАС України.

Стаття 328 КАС України не містить положень, за яким право звернення в порядку статті 328 КАС України пов`язано із зверненням до виконавчої служби або оскарженням дій або бездіяльності виконавчої служби.

Верховний суд в постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 вказав що, наявність в КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача, шляхом подачі позову.

Оскарження дій державного виконавця є правом, а не обов`язком позивача.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду 13 квітня 2020 року, позов задоволено частково, судом, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ здійснити перерахунок розміру та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років як військовослужбовцю, починаючи з 23 листопада 2015 року, відповідно до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 13 лютого 2008 року, з врахуванням виплачених коштів, компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат в розмірах відповідно до пенсійного законодавства України як не працюючому пенсіонеру та виплачувати на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

За вказаним рішенням видано виконавчий лист.

Рішення набрало законної сили 13 квітня 2020 року.

Відмовляючи в задоволені заяви позивача про встановлення судового контролю та, суд першої інстанції виходив з того, що держаним виконавцем відкрито виконавче провадження у справі, однак постановою від 29 червня 2021 року повернуто виконавчий документ стягувачу. Рішення, дії або бездіяльність органу державної виконавчої служби може бути оскаржено до адміністративного суду у порядку статті 287 КАС України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

З аналізу зазначених норм законодавства слідує, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

Законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд.

Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього.

У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №820/4261/18.

Суд зазначає, що стаття 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог, оскільки положення ч. 1 ст. 382 КАС України не встановлюють зазначеного обмеження. За змістом вказаної норми права обов`язок подати звіт про виконання судового рішення може встановити суд, який його ухвалив. Таке питання може бути вирішене судом одночасно з прийняттям рішення, так і після завершення розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 539/3406/17 також не погодився із висновком про те, що ст. 382 КАС України регулює порядок застосування судового контролю таким чином, що процесуальна можливість зобов`язання подати звіт існує у суду тільки та виключно на стадії прийняття судового рішення, яким спір вирішується по суті заявлених позовних вимог. Верховний Суд зазначив, що законодавець у вказаній нормі процесуального кодексу фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Такий контроль здійснюється саме після прийняття судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення позивача з клопотанням про встановлення судового контролю за судовим рішенням, та розгляду клопотання, рішення суду не було виконано в частині виплати належних сум.

З урахуванням обставин справи, характеру спірних правовідносин, предмета та категорії спору, практики правозастосування, що складалася з приводу спорів цієї категорії, зокрема й суду касаційної інстанції, суд дійшов до висновку щодо не підтвердження виконання рішення суду у повному обсязі, оскільки на момент розгляду судами першої та апеляційної інстанцій виплати суми пенсії, здійснено не було.

З пояснень відповідача вбачається, що для забезпечення виконання рішень суду визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті, та на даний час відсутнє фінансове забезпечення.

Колегія суддів доходить висновку, що невиконання судового рішення Головним управлінням Пенсійного фонду в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Доказів того, що відповідачем щомісяця надається інформація про потребу в бюджетних асигнуваннях з метою виплати заборгованості матеріалами справи не підтверджуються.

Лише посилання на відсутність бюджетного фінансування без вчинення відповідних дій з метою виконання судового рішення в повному обсязі не може бути виправданням з боку Держави невиконання рішення суду та відмови особі у захисті (реалізації) її порушених прав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у пункті 54 Рішення Європейського суду з прав людини, справа «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N 40450/04), звертав увагу, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції.

В пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини зауважував, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Також, суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову держаного виконавця від 29 червня 2021 року якою повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки ст. 382 КАС України не встановлює жодної вимоги щодо обов`язкового звернення з виконавчими листами до органів/осіб, які забезпечують виконання судових рішень, а також надання доказів щодо виконання або неможливості державним виконавцем виконати таке судове рішення у порядку Закону України «Про виконавче провадження». Встановлення судового контролю у порядку ст. 382 КАС України є однією з повноцінних форм забезпечення виконання судових рішень, яка встановлена з єдиною метою фактичне виконання судового рішення на користь позивача. Оскільки статтею 382 Розділ IV КАС України регламентовано інститут судового контролю за виконанням судового рішення, Законом України «Про виконавче провадження» - порядок примусового виконання судового рішення, а Кримінальним кодексом України - кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення. Суд зазначає, що право суду на встановлення судового контролю не обмежується відкриттям такого провадження та звернення позивача до органів, що здійснюють примусове виконання рішень судів, та його закінчення, не звільняє відповідача від обов`язку вживати дії направлені на виконання рішення суду в самостійному порядку. Виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, при цьому обов`язок суду контролювати виконання свого рішення закріплено безпосередньо Конституцією України. Колегія суддів зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є однією з гарантій виконання такого рішення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви із встановленням строку для подачі до суду звіту про виконання судового рішення у цій справі.

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що оскільки відповідачем не виконано рішення суду, заява позивача, про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є такою, що підлягає задоволенню, а тому суд вважає за необхідне встановити контроль за виконанням рішення суду першої інстанції - шляхом зобов`язання подати до суду першої інстанції звіт про його повне виконання у двомісячний строк з дня набрання цією постановою законної сили, що обумовлює задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно до ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню та заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 382 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року скасувати.

Установити Головному управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області строк для подання звіту про виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі № 280/5120/19.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протягом двох місяців з дня отримання цієї ухвали подати до Запорізького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року у справі № 280/5120/19 разом з письмовими доказами на підтвердження повного виконання судового рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко