Справа № 420/2961/24
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2961/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дій,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого діє адвокат Коротченко Дарія Сергіївна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.07.2019 по 07.04.2020, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 за шість місяців.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно Наказу № 325 Міністра оборони України позивач з 18.07.2019 по 07.04.2020 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 144 від 07.04.2020 позивач, у зв`язку з призначенням на посаду старшого офіцера відділу логістики штабу управління військової частини НОМЕР_2 , наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 04.03.2020 № 53, є таким, що з 07.04.2020 здав справи та посаду та вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . З 07.04.2020 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Разом з тим, зазначено, що щорічна основна відпустка за 2020 рік не використана. Грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не отримував. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2020 рік не отримував. Підйомну допомогу у 2020 році не отримував.

Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 01.02.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.02.2024 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що останній позов не визнає.

Зокрема, свою позицію обґрунтовує тим, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Проте, позивач не був звільнений з військової служби, а вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2020 № 144.

Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік відповідач зазначає, що відповідно до розділу XXIV пункту 9 Наказу МОУ № 260 від 07.06.2018 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

У період з 19.07.2019 по 07.04.2020 підполковник ОСОБА_1 з рапортом про виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік не звертався.

Позивач не скористався своїм правом на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, оскільки не заявив про свої потреби.

Вимога щодо виплати ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.07.2019 по 07.04.2020, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 за шість місяців є безпідставною, так як військова частина НОМЕР_1 провела повний розрахунок та не допускала протиправної бездіяльності, і своєчасно виплатила всі належні грошові виплати позивачу при переведенні до іншої частини.

Витрати на правничу допомогу не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак не підлягають розподілу.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

19.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 144 від 07.04.2020 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення (Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, наказ Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260).

Отже, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем, в тому числі виплатити компенсацію за не використану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 21.07.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.07.2019 № 211 ОСОБА_1 з 21.07.2019 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2020 № 144 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира з озброєння начальника технічної частини військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з призначенням на посаду старшого офіцера відділу логістики штабу управління військової частини НОМЕР_2 наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 04.03.2020 № 53, вважати таким, що з 07.04.2020 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . 3 07.04.2020 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2020 № 144 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не отримував. Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.07.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» за 2020 рік не отримував.

04.01.2024 представник позивача звернулася до відповідача з листом-претензією, у якому просила:

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення;

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини;

нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період 18 липня 2019 по 07 квітня 2020, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 за шість місяців.

Відповідь відповідача на лист-претензію у матеріалах справи відсутня.

Відповідно до листа Військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2024 № 0989/10/387 фінансово-економічна служба військової частини НОМЕР_1 нараховує грошове забезпечення, додаткову грошову винагороду та інші виплати виключно на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_1 .

Особам офіцерського складу які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомоги в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. В 2019 році розмір матеріальної допомоги встановлювався за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. Допомога надавалася лише при підтвердженні наявності підстави для її отримання за переліком, встановленим законодавством.

Для нарахування матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік ОСОБА_1 у фінансово-економічній службі військової частини НОМЕР_1 підстав не було - він відсутній в наказах за вищевказаний період на отримання МД СПП.

Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2020 № 144 не нараховувалася та не виплачувалася.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 - 2020 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно положення п.12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до абзаців 2 та 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України № 2011-XII (в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пунктів 6, 7 та 242 Положення № 1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Судом встановлено, що в період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2019, 2020 роки не надавалась, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учасник бойових дій за 2019, 2020 роки не отримував.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2020 № 144 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира з озброєння начальника технічної частини військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з призначенням на посаду старшого офіцера відділу логістики штабу управління військової частини НОМЕР_2 наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 04.03.2020 № 53, вважати таким, що з 07.04.2020 справи та посаду здав та вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 . 3 07.04.2020 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Отже, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується тільки у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби.

Проте матеріали справи не містять доказів того, що позивач був звільнений з військової служби НОМЕР_1 , водночас з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2020 № 144 вбачається, що позивач вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Щодо посилання позивача на постанову Верховного суду по зразковій справі №620/4218/18 від 21.08.2019, то обставини по цій справі не є релевантними, так як по зразковій справі позивач був звільнений з військової служби, а тому набув право на грошову компенсацію, тоді як по цій справі позивач з військової служби не звільнений до цього часу.

Враховуючи викладене суд вважає, що позивач, який не звільнений з військової служби, тому не набув право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2019-2020 роки, його право на отримання такої компенсації ще не порушено, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання нарахувати та виплатити вказану грошову компенсацію не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ (у редакції чинній на час спірних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), яким визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (пункт 1).

Згідно з пунктами 1, 7, 9 розділу ХХІV Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Матеріли справи не містять доказів звернення позивача із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Крім того, у позовній заяві позивач також не зазначає, що звертався із зазначеним рапортом під час проходження служби.

Проаналізувавши положення Порядку № 260 суд приходить до висновку, що виплаті матеріальної допомоги на підставі наказу командира військової частини передує звернення військовослужбовцям із рапортом про надання такої допомоги.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на дату виключення зі списків особового складу частини та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вказану допомогу не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.07.2019 по 07.04.2020, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 за шість місяців суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.

Як встановлено раніше судом позивач не був звільнений з військової служби, а направлений до проходження служби до нового місця служби.

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що направлення позивача до нового місця служби не є його звільненням з військової служби в розумінні ст.116 КЗпП України, так як його військова служба після цього продовжилась, а тому до відповідача не може застосовуватися відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України.

Таким чином, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки відповідний обов`язок виникає тільки в разі звільнення працівника без повного розрахунку на день звільнення, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Приписами ч. 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

На переконання суду сторона позивача не довела обґрунтованість позовних вимог, за таких обставин, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дій.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний