Справа № 473/2575/24
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/2575/24
РІШЕННЯ

іменем України

"31" травня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Вишневського А.А.,

представника відповідача Бутяка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Врадіївського сектору Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Врадіївського сектору УДМС в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення.

Вимоги обґрунтовував тим, що 25 травня 2023 року Первомайським РВ УДМС в Миколаївській області було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни.

Згідно вказаного рішення позивача було зобов`язано покинути територію України в термін до 23 червня 2023 року.

Підставою прийняття вказаного рішення слугувало те, що ОСОБА_1 , будучи громадянином російської федерації, 03 жовтня 2019 року прибув на територію України через КПП «Бачівськ» з приватною метою на підставі паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон з терміном дії до 14 вересня 2022 року, отримав дозвіл на тимчасове проживання на території України, однак дію вказаного дозволу вчасно не продовжив, іншим чином не легалізував своє становище на території України, тобто порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Водночас 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 був виявлений та доставлений співробітниками поліції до Врадіївського сектору УДМС в Миколаївській області у зв`язку з невиконанням рішення про примусове повернення.

За результатами проведення перевірки Врадіївським сектором УДМС в Миколаївській області було встановлено, що позивач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, ухилився від виїзду за межі території України після закінчення дозволеного строку перебування та від виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

У зв`язку з цим 25 квітня 2024 року Врадіївським сектором УДМС в Миколаївській області прийнято рішення про примусове видворення позивача з України.

Проте ОСОБА_1 просив визнати оскаржуване рішення протиправним та скасувати його, оскільки представником Врадіївського сектору УДМС в Миколаївській області під час його прийняття не враховано те, що:

- він має на території України сім`ю (дружину та сина), є законослухняною особою, а тому такі дії, які не обґрунтовані суспільною необхідністю та є заходом, непропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, призведуть до розірвання сімейних зв`язків ОСОБА_1 ;

- він є членом релігійної організації «Свідків Єгови», яка заборонена на території російської федерації та вважається екстремістською організацією, а тому такі дії призведуть до можливості його кримінального переслідування;

- він жодним чином не ухилявся від виконання рішення про примусове повернення, оскільки в межах наданого йому строку намагався залишити територію України шляхом безуспішного виїзду в Республіку Молдова, компетентні органи якої ухвалили рішення про відмову в наданні дозволу на в`їзд до країни.

22 травня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову. При цьому вказував, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону та обумовлене передбаченими законом підставами незаконним перебуванням ОСОБА_1 на території України та його ухиленням від виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Також не погодився з доводами позову про те, що:

- позивач жодним чином не ухилявся від виконання рішення про примусове повернення, оскільки майже протягом року з моменту ухвалення відповідного рішення до моменту його затримання останній не здійснив жодних дій, направлених на його виконання (за винятком однієї спроби виїзду за межі України);

- його видворення на територію російської федерації призведе до можливості його кримінального переслідування у зв`язку з його релігійними переконаннями та членством в релігійній організації, забороненій в країні громадянської належності, оскільки ОСОБА_1 на території України не звертався до компетентних органів з приводу отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, а також неодноразово виїжджав до росії, де не відчував жодних негативних наслідків у зв`язку з його релігійними переконаннями;

- позивач має на території України сім`ю (дружину та сина), оскільки така обставина не є підставою для порушення міграційного законодавства та виникла саме з вини ОСОБА_1 , який протягом тривалого часу не вчиняв необхідних дій для легалізації свого становища на території України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Суд встановив, що 25 травня 2023 року Первомайським РВ УДМС в Миколаївській області було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни.

Згідно вказаного рішення позивача було зобов`язано покинути територію України в термін до 23 червня 2023 року.

Підставою прийняття вказаного рішення слугувало те, що ОСОБА_1 , будучи громадянином російської федерації, 03 жовтня 2019 року прибув на територію України через КПП «Бачівськ» з приватною метою на підставі паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон з терміном дії до 14 вересня 2022 року, отримав дозвіл на тимчасове проживання на території України, однак дію вказаного дозволу вчасно не продовжив, іншим чином не легалізував своє становище на території України, тобто порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Водночас 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 був виявлений та доставлений співробітниками поліції до Врадіївського сектору УДМС в Миколаївській області у зв`язку з невиконанням рішення про примусове повернення.

За результатами проведення перевірки Врадіївським сектором УДМС в Миколаївській області було встановлено, що позивач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, ухилився від виїзду за межі території України після закінчення дозволеного строку перебування та від виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

У зв`язку з цим 25 квітня 2024 року Врадіївським сектором УДМС в Миколаївській області прийнято рішення про примусове видворення позивача з України.

Також ОСОБА_1 було поміщено до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, ДМС України».

Згідно із ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (ст. 23 Закону).

Згідно ч.ч. 1, 8 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Ч.ч. 1, 2 ст. 30 вказаного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. (ч. 1 ст. 288 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, не має чинного паспортного чи іншого документа, що дає йому право на виїзд з України, не має дозволу на постійне чи тимчасове проживання чи перебування на території України, тим самим порушив законодавство про правовий статус іноземців.

Та обставина, що позивач має на території України сім`ю (дружину та сина), не є підставою для його звільнення від відповідальності та наслідків порушення міграційного законодавства.

Так, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22 неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності в іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує вчинене іноземцем порушення міграційного законодавства та не є підставою для скасування рішення про примусове повернення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, такі обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу) вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18, від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

В постанові від 26 січня 2024 року у справі №522/11225/22 Верховний Суд зазначив, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого іноземця, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Крім того, не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу та народження дітей не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Наприклад, у справі Jeunesse vs the Netherlands Європейський суд з прав людини відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території, така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.

Що стосується доводів сторони позивача про те, що примусове видворення до російської федерації призведе до небезпеки переслідування та репресій з боку держави громадянської належності, то в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Подібні положення закріплені й в ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови для переслідувань цієї особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, остання повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Однак суд з пояснень учасників справи встановив, що ОСОБА_1 протягом періоду перебування на території України з відповідною заявою до компетентних органів не звертався. Зокрема, позивач в судовому засіданні пояснив, що він лише в усному порядку цікавився порядком отримання статусу біженця, проте офіційних заяв до Державної міграційної служби України не подавав. Аналогічно представник відповідача заперечив факт подання позивачем будь-яких заяв щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, сама лише приналежність ОСОБА_1 до членів забороненої на території російської федерації релігійної організації «Свідків Єгови» з урахуванням того, що після набуття членства в організації останній виїжджав на територію росії (в тому числі реєстрував там шлюб) за відсутності інших доказів можливого його переслідування за релігійними переконаннями не може свідчити, що в країні його громадянської належності останньому може загрожувати небезпека для його свободи.

При цьому, як вбачається з пояснень учасників справи, ОСОБА_1 не оскаржував рішення про його примусове повернення, а тому саме по собі скасування рішення про примусове видворення з вищезазначених підстав не призведе до припинення зобов`язання позивача покинути територію України (з відповідними наслідками за невиконання).

Що стосується тверджень позивача про те, що він жодним чином не ухилявся від виконання рішення про примусове повернення, оскільки в межах наданого йому строку намагався залишити територію України шляхом безуспішного виїзду в Республіку Молдова, то в цій частині суд зазначає наступне.

Суд встановив, що 22 червня 2023 року ОСОБА_1 (не маючи дійсного документа для виїзду за межі України) дійсно намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова, однак згідно рішення про відмову на в`їзд особи в Республіку Молдова від 22 червня 2023 року у наданні дозволу на в`їзд позивачу було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням мети поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до місця свого проживання.

Жодних доказів здійснення позивачем повідомлення про цю обставину працівників Державної міграційної служби України з метою з`ясування своїх подальших дій матеріали справи не містять.

Разом з тим, з пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, що 22 червня 2023 року він намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова виключно з метою отримання закордонного паспортного документа громадянина російської федерації (оскільки строк дії попереднього закінчився) з подальшим поверненням до України, а не з метою виконання рішення про його примусове повернення до країни громадянської належності або третьої країни. Жодних інших дій з метою виконання рішення про примусове повернення за період з 23 червня 2023 року до 25 квітня 2024 року (дати його затримання) позивач не здійснював.

З урахуванням вищевстановлених обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове видворення прийнято з урахуванням вимог закону та наявності передбаченої законом підстави невиконання позивачем рішення про примусове повернення без поважних причин.

За встановленого, суд вважає вимоги позивача безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 288 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Врадіївського сектору Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв