Справа № 240/24722/23
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Житомир справа № 240/24722/23

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо призначення службового розслідування та видання наказу;

- скасувати наказ №326 від 06.06.2022, Військової частини НОМЕР_1 в частині призначення службового розслідування відносно ОСОБА_2 , щодо самовільного залишення військової частини.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що відносно її чоловіка - ОСОБА_2 , військовослужбовця, призваного за мобілізацією. проведено службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини. Вважає, що наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №326 від 06.06.2022 "Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону", в частині призначення службового розслідування відносно її чоловіка, винесений передчасно та з порушенням вимог законодавства. За фактом зникнення чоловіка, розпочала власний збір інформації в межах закону щодо його пошуку та за допомогою мессенджера "Телеграм каналів" з`ясувала про його перебування у полоні, про що повідомила Військову частину НОМЕР_1 та просила долучити до матеріалів службового розслідування відповідні відеозаписи, які вказують на це, однак додаткове службове розслідування не проведено. Додатково зауважує, що усі наявні в матеріалах службового розслідування докази, зокрема пояснення посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 , які вказують, що під час перевірки особового складу було виявлено відсутність солдата ОСОБА_2 . При цьому, будь-яких причин, підстав та умов повноти з`ясування відсутності солдата ОСОБА_2 до службового розслідування не долучено. Крім того, не вчинено будь-яких належних чи сприятливих умов для розшуку вказаного солдата. Позивачка наголошує, що факт самовільного залишення військової частини її чоловіком також спростовується заявою свідка ОСОБА_3 та внесенням Донецькою обласною прокуратурою відомостей до ЄРДР за фактом безвісті зниклого військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 та визнання її потерпілою, як дружини безвісті зниклого військовослужбовця.

Ухвалою суду від 10.10.2023 поновлено пропущений строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі.

Після відкриття провадження у справі судом встановлено, що позовна заява подана без додержання вимог, викладених у ст.ст. 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зокрема з порушення встановленого строку звернення до суду із даними позовними вимогами, у зв`язку із чим ухвалою суду від 11.10.2023 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачці строк для усунення виявлених недоліків шляхом надання до суду окремої заяви відповідно до вимог ч. 6 ст. 161 КАС України про поновлення строку звернення із вказанням обґрунтувань строку пропуску звернення до суду із даним позовом.

На виконання вимог ухвали суду, 06.11.2023 позивачка подала до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке ухвалою суду від 13.11.2023 задоволено, визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, поновлено пропущений строк звернення до суду та продовжено розгляд адміністративної справи

12.01.2024 від представника Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач, військова частина) до суду надійшов відзив на позов, в якому просить визнати поважною причиною пропущення військовою частиною строку на подання відзиву на позов, обґрунтовуючи тим, що військова частина як структурний підрозділ Десантно-штурмових військ Збройних сил України переведена на воєнний стан, та безпосередньо приймає участь у веденні бойових дій. Також, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на безпідставність та необґрунтованість. Вважає, що позивачка є неналежним позивачем, так як її права жодним чином не порушені виданими наказами Військової частини НОМЕР_1 , а тому є такими, які не підлягають задоволенню. Звертає увагу суду, що жодних обставин та інформації від органів державної влади, телеграм-каналів окупаційних військ російської федерації про те, що солдат ОСОБА_2 перебуває у полоні Військовій частині НОМЕР_1 не відомо та не підтверджено з координаційного центру СБУ щодо обміну полоненими, тіло загиблого солдата ОСОБА_2 на місці його дислокації бойової позиції військовою частиною не виявлено, його зброя виявлена на позиції несення служби. Крім того, жодних вибухових вирв, ям від розірвання снарядів окупаційних військ російської федерації поблизу позиції несення військової служби ОСОБА_2 не виявлено. З огляду на, що у військової частини є всі об`єктивні підстави вважати, що солдат ОСОБА_2 самовільно залишив військову частину та бойовий підрозділ в зоні проведення бойових дій.

15.02.2024 від позивачки надійшла до суду відповідь на відзив, в якій просить не приймати до розгляду відзив позивача, у зв`язку із пропуском строку його подання.

Суд дослідивши доводи представника військової частини щодо поважності причин та наявності правових підстав для поновлення строку на подання до суду відзиву на позов, вважає за можливе поновити пропущений строк та приймає такий відзив до розгляду.

Положенням ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №139 від 17.05.2022 солдата ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини на посаду стрільця-снайпера десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону.

05.06.2022 командир 1 десантно-штурмового батальйону військової частини підполковник ОСОБА_4 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про факт самовільного залишення військової частини (без зброї) військовослужбовцем по мобілізації солдата ОСОБА_2 .

Командир Військової частини НОМЕР_1 видав наказ №326 від 06.06.2022 "Про призначення службового розслідування для встановлення причин та умов які сприяли самовільному залишенню військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону", яким з метою уточнення причин і умов, що сприяли правопорушенню та встановлення вини посадових осіб, наказано провести службове розслідування, у зв`язку з самовільним залишення військової частини ОСОБА_2 .

За результатами службового розслідування заступником командира мінометної батареї з морально-психологічного забезпечення 1 десантно-штурмового батальйону старшим лейтенантом ОСОБА_5 складено акт службового розслідування та командиром військової частини винесено наказ №309 від 02.07.2022 "Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону".

Службовим розслідуванням встановлено в діях солдата ОСОБА_2 ознаки кримінального правопорушення, які підпадають під ч.4 ст.408 Кримінального кодексу України.

Спірні правовідносини між позивачкою та відповідачем виникли з приводу призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини її чоловіком - військовослужбовцем призваного по мобілізації. Позивачка вважає, що таке розслідування призначено передчасно та безпідставно, оскільки її чоловік потрапив у полон, про що їй стало відомо із засобів масової інформації.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

На виконання частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до абз.6 ст. 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів (стаття 58 Статуту).

Відповідно до статті 59 Статуту командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності.

Статтями 26 та 27 Статуту передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України "Про Дисцйплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут).

Згідно з преамбулою якого, цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочих) і спеціальних зборів щодо Її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія цього Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпекі України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту. Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовіщми порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України (ст. 1 Дисциплінарного статуту).

Статтею 2 Дисциплінарного статуту встановлено, що військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України. Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (ст. 4 Дисциплінарного статуту).

Як встановлено ч.ч.1, 3, 4, 5 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир.

Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Згідно ч.1 ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент проведення службового розслідування).

Приписами пункту 1 Розділу ІІ Порядку визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку).

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІІ Порядку службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Пунктом 1 Розділу V Порядку передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 Розділу V Порядку, в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Змістом п.п 1-6 Розділу VІ Порядку передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).

У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Примірники акта службового розслідування надсилаються службовим особам, яких стосуються наведені у висновку пропозиції, та до відповідних структурних підрозділів органів військового управління.

За зверненням військовослужбовця, стосовно якого проводилось службове розслідування, йому надається завірена копія акта службового розслідування або витяг з акта, в частині, що його стосується, за умови, що вони не містять інформації з обмеженим доступом.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Акт службового розслідування разом з усіма матеріалами оформлюється окремою справою або долучається до документів відповідної номенклатурної справи.

У випадку засудження військовослужбовця, звільнення його від кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження до матеріалів службового розслідування долучаються копії відповідного вироку (ухвали) суду, що набрав(ла) законної сили, інші документи, що стосуються правопорушення.

Строки зберігання актів службових розслідувань разом з усіма матеріалами встановлюються відповідно до законодавства.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Аналіз викладених норм, дає підстави вважати, що службове розслідування призначається рішенням командира військової частини, в тому числі у зв`язку із неправомірними діями військовослужбовця. У наказі про призначення службового розслідування обов`язково зазначаються підстава, обґрунтування або мета його призначення, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

За матеріалами справи відслідковується, що 05.06.2022 при виконанні бойового завдання у АДРЕСА_1 , під час перевірки особового складу виявили відсутність стрільця-снайпера 1 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини ОСОБА_2 .

У зв`язку із встановленням відсутності на бойових позиціях військової частини ОСОБА_2 , на підставі рапорту від 05.06.2022 командира 1 десантно-штурмового батальйону військової частини, командир Військової частини НОМЕР_1 призначив службове розслідування, про що видав наказ.

Отже, за фактом відсутності ОСОБА_2 на бойових позиціях, командиром військової частини призначено службове розслідування, про що видав оскаржуваний наказ.

Винесення наказу про призначення службового розслідування - це відповідні (необхідні) процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого. Тобто це єдина правильна модель поведінки відповідача.

На думку відповідача, ОСОБА_2 допустив кримінальне правопорушення - самовільне залишення військової частини вчинене в умовах воєнного стану, відповідальність за вчинення якого передбачена частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Представник військової частини стверджує, що будь-яких обставин та інформації від органів державної влади, телеграм-каналів окупаційних військ російської федерації про те, що солдат ОСОБА_2 перебуває у полоні військовій частині НОМЕР_1 не відомо та не підтверджено з координаційного центру СБУ щодо обміну полоненими. Тіло загиблого солдата ОСОБА_2 на місці його дислокації бойової позиції військовою частиною не виявлено, його зброя виявлена на позиції несення служби, на місці якої вибухові вирви, ями від розірвання снарядів окупаційних відсутні.

Тобто, спірний наказ є розпорядчим документом, для внесення відповідних відомостей про військову службу військовослужбовця до його облікових документів.

Відповідно до матеріалів справи, висновки відповідача про самовільне залишення ОСОБА_2 військової частини ґрунтуються на матеріалах службового розслідування.

У той час позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що матеріали службового розслідування не містять належних і допустимих доказів того, що її чоловік самовільно залишив місце несення військової служби. Вона вважає, що її чоловік перебуває у полоні, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи висновок експертного дослідження №ЕД-19/106-23/8059-ФП за результатами судового фототехнічного дослідження, яке проведено за заявою позивачки.

При цьому, вона не оскаржує наказ командира військової частини щодо результатів службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини її чоловіком, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості переглянути та оцінити обставини встановлені в акті службового розслідування.

Під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Окрім того, суд звертає увагу на рішення Верховного Суду від 28.02.2019 у адміністративній справі № 522/3665/17, в якому зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що доводи позивачки не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Слід зауважити, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Частиною 2 ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, не здійснюється.

Керуючись статтями 12, 72-77, 242-243, 245-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 . ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, скасування наказу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 30 травня 2024 р.