Справа № 160/21849/23
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2024 року м. Дніпросправа № 160/21849/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року

у справі № 160/21849/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №153 від 01.08.2023 в частині щодо: «Самовільно залишив частину у період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року та вважати таким, що не виконував (не ніс) обов`язків військової служби»;

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо нескасування наказу №132 від 05.07.2022 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 скасувати наказ №132 від 05.07.2022 та здійснити нарахування та виплату усіх видів грошового забезпечення, встановленого законом за період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 160/21849/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 за №132 від 05.07.2022 року про самовільне залишення позивачем Військової частини НОМЕР_1 ;

- визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №153 від 01.08.2023 року в частині щодо: «Самовільно залишив частину у період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року та вважати таким, що не виконував (не ніс) обов`язків військової служби»;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу усіх видів грошового забезпечення, передбаченого Законом, за період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом зазначено, що прийняттям відповідачем 05.07.2022 року наказу №132, позивача визнано таким, що з 04.07.2022 року самовільно залишив військову частину та знято з всіх видів забезпечення такої частини. Згідно матеріалів справи, по даному факту відповідачем до правоохоронних органів направлено повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. На підставі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, направленого відповідачем щодо вчинення позивачем злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000663 від 09.07.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

14 липня 2023 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську винесена постанова про закриття кримінального правопорушення відносно особи у кримінальному провадженні в зв`язку із встановленням відсутності в діянні позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Суд дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей стосовно кримінального провадження відносно позивача з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби). Однак, в силу вимог ст.24 Закону №2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину. За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення. Суд вказав, що визнаючи наказом позивача таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення з 04.07.2022 року, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII та Порядку №260. Суд також зауважив, що спірний наказ від 05.07.2022 року за №132 прийнято до проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення позивачем військової частини. Суд вважав, що єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили. Отже, доводи відповідача про правомірність зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення у зв`язку із вчиненням діянь, що мають ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення є передчасними. Суд врахував, що відповідачем не надано доказів того, що позивач по факту самовільного залишення військової частини притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Отже, станом на 04.07.2022 року факт самовільного залишення військової частини позивачем у встановленому законом порядку підтверджений не був, відповідно зняття його з всіх видів забезпечення військової частини є передчасним. З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу від 05.07.2022 року за №132 є такими, що підлягають задоволенню. Як наслідок, підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №153 від 01.08.2023 в частині щодо: «Самовільно залишив частину у період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року та вважати таким, що не виконував (не ніс) обов`язків військової служби». Суд вважав, що за відсутності факту самовільного залишення позивачем військової частини та місця проходження служби, у відповідача були відсутні підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення за спірний період. Таким чином, враховуючи положення частини другої статті 24 вказаного Закону № 2232-ХІІ, та висновки, здійснені у цій справі, відповідач має починаючи з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року здійснити позивачеві поновлення та виплату всіх видів його грошового забезпечення, передбачених Законом. Щодо вимог позивача в частині визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною щодо нескасування наказу №132 від 05.07.2022, то в цій частині суд вважав за необхідне відмовити, оскільки належним та ефективним способом захисту в цьому випадку, на думку суду, є саме скасування саме спірних наказів, та відповідно зобов`язання вчинити певні дії.

Не погодившись з рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 160/21849/23 в частині задоволення позовних вимог, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує, що згідно приписів п.15 розділу І Порядку №260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Крім того, положеннями ст. 9 Закону №2011 визначено, що не зберігається виплата грошового забезпечення для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини. Вважає, що службове розслідування проводиться не з метою встановлення факту, а з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушення, та встановлення ступеня вини посадових осіб. Зазначає, що він не вправі очікувати рішення про внесення відомостей до ЄРДР для зупинення нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, який самовільно залив місце служби. Вважає, що оголошення факту самовільного залишення частини військовослужбовцем та призупинення служби такого військовослужбовця є різними стадіями процесу реагування військової частини у разі виявлення факту вчинення такого правопорушення. Вказує, що суд першої інстанції помилково вважав, що єдиними належним доказом вчинення адміністративного чи кримінального порушення може бути постанова чи вирок суду про визнання особи винною у вчинення відповідного правопорушення, що набрали законної сили. Звертає увагу, що у постанові слідчого від 14.07.2023 зміст медичних документів та дані про періоди відсутності позивача за місцем служби не співставлялися, а де перебував позивач у спірний період, окрім час з 29.09.2022 о 06.12.2022), залишається невідомим. Натомість, позивач у рапортах від 12.02.2023, 30.04.2023, 09.05.2023 вказував, що визнаний непридатним до військової служби і про готовність прибути для звільнення особисто. Вказує, що згідно Наказу Міністерства оборони України №280 облік особового складу ведеться зокрема на підставі наказів по стройовій частині, підставою для відображення даних у обліку є наказ командира по стройовій частині і саме наказ згідно Порядку №260 є процедурною підставою для призупинення нарахування і виплати грошового забезпечення. Звертає увагу, що позивач у рапорті від 12.02.2023 визнає факт самовільного залишення місця служби.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, та зазначає:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 з 17.03.2022 року по 01.08.2023 року, як призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період на підставі Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №53 від 16.03.2022 року рядового ОСОБА_1 включено до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зараховано на всі види забезпечення з 17.03.2022 року.

05.07.2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (по стройовій частині) № 132, відповідно до п.9.10 якого солдат ОСОБА_1 з 04.07.2022 року вважається таким, що самовільно залишив місце служби з району виконання бойового завдання.

Отже, встановлено, що 05.07.2022 року відповідачем видано спірний наказ №132, про визнання позивача та інших військовослужбовців такими, що самовільно залишили місце району безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів) призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України з 04 липня 2022 року. Вирішено припинити виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 04 липня 2022 року. Знято з продовольчого забезпечення за нормою №1 (каталог) з 05 липня 2022 року.

Згідно акту службового розслідування за вх.№3639 від 01.08.2022 року, проведеного у військовій частині НОМЕР_1 , встановлено, що 04.07.2022 року близько 15.00 год. солдат ОСОБА_1 та група інших військовослужбовців, знаходячись у районі розташування окремих підрозділів 9 парашутно-десантної роти у с. Адамівка Краматорського району Донецької області, відмовились від подальшої участі у бойових діях, склали зброю та самовільно залишили зазначений район. Місцезнаходження позивача та інших військовослужбовців станом на день завершення службового розслідування невідоме.

Згідно копії свідоцтва про хворобу №56 від 06.12.2022 за вх. від 14.12.2022 року, складеного Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України, позивач у період з 29.09.2022 року по 06.12.2022 року перебував на обстеженні у КНП «Клінічна лікарня «психіатрія». Позивачу виставлено діагноз «Посттравматичний стресовий розлад зі стійко вираженими емоційно-вольовими порушеннями з агрипнією. Психоорганічний синдром з легкими когнітивними порушеннями».

Згідно пояснень відповідача, документи про причини відсутності позивача за місцем служби у інші періоди з 04.07.2022 року по 01.08.2023 року, позивачем не надавалися.

Згідно матеріалів справи, по даному факту в/ч до правоохоронних органів направлено повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

На підставі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, направленого відповідачем щодо вчинення позивачем злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України Першим слідчим відділом (з дислокацією у м.Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000663 від 09.07.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Згідно рапорту позивача від 12.02.2023 року за вх.№1588 від 14.03.2023 року, останній пояснив, що у критичних обставинах вимушено залишив лінію бойового зіткнення. Висловив готовність прибути особисто «за необхідністю»; до рапорту додав «висновок ВЛК від 14.12.2022 року».

Відповідно до рапорту позивача від 30.04.2023 року за вх.№3290/3 від 11.05.2023 року, посилається на вади здоров`я, зазначає про готовність «прибути по дзвінку», просить звільнити його з військової служби у зв`язку з непридатністю до такої за станом здоров`я.

Згідно рапорту позивача від 09.05.2023 року за вх. № 3683/1 від 22.05.2023 року, позивач висловлює готовність прибути «по дзвінку», наполягає на звільненні з військової служби у зв`язку з непридатністю до такої за станом здоров`я, зазначає, що просить про це втретє.

14 липня 2023 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську винесена постанова про закриття кримінального правопорушення відносно особи у кримінальному провадженні, в зв`язку із встановленням відсутності в діянні позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

24.07.2023 року солдат ОСОБА_1 прибув до військової частини НОМЕР_1 , надав копію постанови слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м.Краматорську від 14.07.2023 року у кримінальному провадженні №000663, якою це кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 зокрема закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

01.08.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) видано наказ №153, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 , колишнього гранатометника парашутно-десантного взводу 9 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону вважати таким, що справи та посаду здав 01 серпня 2023 року.

В абзаці 3 вказаного наказу №153 від 01.08.2023 року зазначено: «Самовільно залишив частину у період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року та вважати таким, що не виконував (не ніс) обов`язків військової служби».

Спірним наказом від 01.08.2023 року позивача виключено зі служби.

Позивач, не погоджуючись з діями командира військової частини НОМЕР_1 та зі спірними наказами звернувся до суду за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

У статті 24 Закону № 2232-ХІІ врегульовано питання призупинення військової служби.

Так, згідно з абзацом першим ст. 24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).

При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Отже, аналіз положень частини другої статті 24 Закону №2232-XII у системному зв`язку з положеннями частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.10.2023 у справі № 420/8263/22.

Колегія суддів зазначає, що процедура встановлення обставин про самовільне залишення військовослужбовцем місця служби, відбувається через призначення службового розслідування за певним фактом, де підлягають встановленню обставини щодо самовільного залишення військовослужбовцем місце служби та, за наявності таких обставин, з направленням до органів ДБР відповідного повідомлення про встановлення таких фактів.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що 05.07.2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано спірний наказ (по стройовій частині) № 132, відповідно до п.9.10 якого солдат ОСОБА_1 з 04.07.2022 року вважається таким, що самовільно залишив місце служби з району виконання бойового завдання. Крім того, цим наказом визначено припинити виплату грошового забезпечення позивачу та знято його з продовольчого забезпечення, що є частиною наслідків призупинення військової служби.

Проте, колегією суддів встановлено, що службове розслідування стосовно факту залишення позивачем з 04.07.2022 року місця служби розпочато лише 22.07.2022 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний наказ № 132, в частині, яка стосується відповідача, є протиправним та підлягає скасуванню, адже він виданий до проведення службового розслідування та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що визнаючи позивача таким, що самовільно залишив місце служби та позбавляючи його всіх видів забезпечення з 04.07.2022 року, відповідач порушив положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII, знайшов своє підтвердження. Аргументи апеляційної скарги цей висновок не спростовують.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що він не вправі очікувати рішення про внесення відомостей до ЄРДР для зупинення нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, який самовільно залив місце служби, адже ці доводи прямо суперечать приписам ст. 24 Закону №2232-XII.

Матеріалами справи підтверджено, що по факту самовільного залишення 04.07.2022 року місця служби позивачем до правоохоронних органів відповідачем було направлено повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 09.07.2022 року до цього реєстру внесено вищевказане повідомлення відповідача про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, номер кримінального провадження 0000663.

Так, на підставі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, направленого відповідачем щодо вчинення позивачем злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України Першим слідчим відділом (з дислокацією у м.Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000663 від 09.07.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України

В подальшому, 14.07.2023 року слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Краматорську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську винесена постанова про закриття кримінального правопорушення відносно особи у кримінальному провадженні, в зв`язку із встановленням відсутності в діянні позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Отже, згідно постанови слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань від 14.07.2023 року у кримінальному провадженні №0000663 встановлено відсутність в діянні позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Разом з тим, інших зворотних доказів, які б надали змогу поза розумним сумнівом встановити, що позивач самовільно залишив місце служби з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року, матеріали справи не містять.

Колегія суддів відхиляє аргументи скаржника, що у постанові слідчого від 14.07.2023 зміст медичних документів та дані про періоди відсутності позивача за місцем служби не співставлялися, а де перебував позивач у спірний період, окрім часу з 29.09.2022 о 06.12.2022, залишається невідомим, оскільки постанова у кримінальному провадженні №0000663, якою встановлено відсутність в діянні позивача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, винесена слідчим 14.07.2023 року, тобто вже після закінчення спірного періоду з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року.

Проте, 01.08.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) видано наказ №153, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 , колишнього гранатометника парашутно-десантного взводу 9 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону вважати таким, що справи та посаду здав 01 серпня 2023 року.

В абзаці 3 наказу №153 від 01.08.2023 року відповідачем зазначено: «Самовільно залишив частину у період з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року та вважати таким, що не виконував (не ніс) обов`язків військової служби».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний абз. 3 наказу №153 від 01.08.2023 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, апеляційний суд враховує, що за весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Згідно наказу відповідача №132 визначено припинити виплату грошового забезпечення позивачу та знято його з продовольчого забезпечення, оскільки позивач 04.07.2022 року самовільно залишив місце служби.

Натомість, вищевказане самовільне залишення позивачем місця служби не знайшло свого підтвердження.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності факту самовільного залишення місця служби, у відповідача були відсутні підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення за спірний період, а отже відповідач має починаючи з 04 липня 2022 року по 11 липня 2023 року здійснити позивачеві поновлення та виплату всіх видів його грошового забезпечення, передбачених Законом. Зворотні доводи скаржника про відсутність підстав поновлення та виплати позивачу всіх видів його грошового забезпечення за спірний період свого підтвердження не знайшли.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 160/21849/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко