Справа № 747/381/23
Суддя: Заїка Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 747/381/23
УХВАЛА

30 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі судді-доповідача Заїки М.М., суддів Голяшкіна О.В., Шведа Е.Ю., перевіривши матеріали апеляційної скарги Тернопільської митниці Держмитслужби на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.01.2024 позов задоволено частково:

- Скасовано постанову у справі про порушення митних правил № 0016/40300/23 від 16.05.2023, винесену Тернопільською митницею Державної митної служби, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 470 МК України.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2024 вперше подану Тернопільською митницею Держмитслужби (далі - Відповідач, Тернопільська митниця) у лютому 2024 року апеляційну скаргу повернуто Апелянту у зв`язку з тим, що недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі від 06.02.2024 про залишення її без руху, у строк встановлений судом, не були усунуті.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Тернопільська митниця вдруге подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Перевіривши апеляційну скаргу, Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13.05.2024 залишив її без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 295 КАС України. При цьому невідповідність наведеним положенням КАС України виявилася в тому, що Апелянтом пропущено встановлений ч. 1 ст. 295 КАС України процесуальний строк оскарження рішення суду першої інстанції, а викладені у клопотанні причини пропуску такого строку поважними визнані не були.

Як вбачається за матеріалів справи, копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху Тернопільською митницею отримано в електронному кабінеті 13.05.2024 о 21:05, тобто у розумінні ч. 6 ст. 251 КАС України 14.05.2024.

На виконання вимог цієї ухвали Апелянтом 09.05.2024 до суду подано заяву, в якій останній просив визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду і поновити його. В обґрунтування причин поважності пропуску строку на апеляційне оскарження зазначив, що в нього були об`єктивні і поважні причини неможливості сплати судового збору за подання апеляційної скарги у визначений судом строк, а дії Тернопільської митниці, спрямовані на усунення недоліків апеляційної скарги, свідчать про добросовісне ставлення до свої прав та обов`язків.

Надаючи оцінку викладеним у заяві доводам, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено в ухвалі від 13.05.2024 про залишення апеляційної скарги без руху, рішення суду першої інстанції прийнято 23.01.2024, а копію його повного тексту отримано Відповідачем 26.01.2024. Отже, останнім днем подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції з урахуванням ч. 4 ст. 286 та п. 1 ч. 2 ст. 295 КАС України та вихідних днів було 03.02.2024. Проте апеляційну скаргу подано 05.02.2024, тобто поза межами встановленого приписами КАС України строку.

При цьому судом враховується, що вперше подану Тернопільською митницею у лютому 2024 року апеляційну скаргу було залишено без руху ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2024 у зв`язку з несплатою судового збору в установленому розмірі. Указаним судовим рішенням, яке Відповідачем отримано в електронному кабінеті 08.02.2024, було надано десятиденний строк для усунення недоліків. У зв`язку з неподанням документу про сплату судового збору в установлений строк суд ухвалою від 27.02.2024 повернув Тернопільській митниці вперше подану апеляційну скаргу. Тобто, Апелянт мав достатньо часу для забезпечення усунення недоліків вперше поданої апеляційної скарги.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08.02.2023 у справі № 717/314/22, зазначив, що, оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, виключно подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення не може бути підставою для його поновлення без зазначення обставин, які, на переконання заявника, є поважними для прийняття такого процесуального рішення, що, у свою чергу, мають бути підтверджені належними і допустимими доказами.

У свою чергу, у постанові від 21.11.2019 у справі №804/3200/18 Верховний Суд підкреслив, що довготривала процедура сплати судового збору, не може бути визнана поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та, як наслідок, не є підставою для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного рішення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом й у постанові від 10.09.2020 у справі № 815/6482/15.

Відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для своєчасної сплати судового збору є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Суб`єкт владних повноважень, який діє від імені держави, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від фінансових складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо сплати судового збору.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.01.2021 у справі № 500/2544/19.

Крім іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19 підкреслила, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, невжиття суб`єктом владних повноважень заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатися поважною причиною пропуску процесуального строку для звернення до суду.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів.

Відсутність бюджетного фінансування не надає суб`єкту владних повноважень право в будь-який час після сплину строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення.

У зв`язку з цим неможливість сплати Апелянтом судового збору при поданні апеляційної скарги вперше не може бути безумовною поважною причиною поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Суд звертає увагу на те, що вдруге апеляційну скаргу було подано 13.05.2024, тобто більше ніж через три місяці з моменту постановлення оскаржуваного рішення та більш ніж через два місяці з моменту прийняття ухвали від 27.02.2024 про повернення вперше поданої апеляційної скарги. Указаним спростовується посилання Апелянта на те, що останній невідкладно та без зайвих зволікань повторно звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Доводи Апелянта про введення воєнного стану в Україні в якості неможливості своєчасної реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення судом оцінюється критично, оскільки, саме по собі введення в Україні воєнного стану з огляду на приписи ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не може бути самостійною і безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження суб`єкту владних повноважень, а доказів, що такий правовий режим та пов`язані з ним наслідки перешкоджали невідкладно повторно подати апеляційну скаргу Відповідачем не надано.

З приводу твердження Тернопільської митниці про наявність в неї гарантованого права на апеляційне оскарження судового рішення колегія суддів зазначає, що обмеження строку на апеляційне оскарження не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути піддане обмеженням, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав, або фінансовим обмеженням (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії», справа «Креуз проти Польщі»).

Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Твердження Відповідача про гарантоване чинним законодавством право останнього на апеляційне оскарження судового рішення суд вважає помилковим у контексті спірних правовідносин з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини у пунктах 46, 47 рішення від 29.01.2016 у справі «Устименко проти України» зазначив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатись перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

При цьому, судом також враховуються висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Лелас проти Хорватії», відповідно до яких держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і митниця зокрема, зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для можливості визнання поважними причин пропуску Тернопільською митницею строку на апеляційне оскарження рішення суду від 23.01.2024. Інших доводів поважності причин пропуску строку Апелянтом не зазначено.

Таким чином, зважаючи на викладене та з огляду на відхилення доводів Апелянта щодо поважності причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження.

Указана позиція узгоджується й з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.12.2021 у справі № 620/4510/20.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Приписи ч. 3 ст. 299 КАС України визначають, що питання про відмову у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів після надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Підсумовуючи наведене та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне у відкритті апеляційного провадження відмовити та повернути апеляційну скаргу Апелянту.

Керуючись ст. ст. 248, 299, 321, 325 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Тернопільської митниці Держмитслужби про поновлення строку на апеляційне оскарження - відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Тернопільської митниці Держмитслужби на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці Держмитслужби про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил - відмовити.

Повернути Апелянту апеляційну скаргу та додані до неї матеріали.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач М.М. Заїка

Судді О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед