Справа № 520/7671/24
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 р.Справа № 520/7671/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, по справі № 520/7671/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила суд:

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) суму пенсії за період часу з січня 2019 р. по березень 2024 р.; у загальній сумі 120 000,00 (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок);

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 КАСУ шляхом подання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) у встановлений судом строк звіту про виконання судового рішення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №520/7671/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до суду загальної юрисдикції в порядку кримінального судочинства.

Роз`яснено позивачу, що повторне звернення до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного, на її думку, постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження. Зазначила, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що спірні відносини між нею та ГУ ПФУ в Харківській області виникли саме під час діяльності відповідача зі здійснення (а, точніше, відмови у здійсненні) щомісячних пенсійних виплат на користь позивачки, тобто під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства. Наведені обставини свідчать про те, що вказаний спір є публічно-правовим спором, який, у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі існує невирішений спір про право на спірні суми пенсії, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності (постійного користування).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частини першої статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила суд:

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) суму пенсії за період часу з січня 2019 р. по березень 2024 р.; у загальній сумі 120 000,00 (сто двадцять тисяч гривень 00 копійок);

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 КАСУ шляхом подання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (, Юридична адреса: 61022, місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) у встановлений судом строк звіту про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є пенсіонеркою та отримує пенсію з 2012 р. Дана обставина підтверджується рішеннями судів в адміністративних справах № 520/19378/21 та № 520/12152/22, а також не заперечується відповідачем, внаслідок чого, не потребує доказування при розгляді справи. Так, за наслідками розгляду адміністративних справ № 520/19378/21 та № 520/12152/22 судами прийняте рішення на користь позивачки, а дії відповідача пов`язані з ігноруванням звернення представника позивачки за довіреністю із заявами про поновлення виплати пенсії (справа № 520/19378/21) та відмова відповідача з поновлення виплати пенсії позивачці, у зв`язку зі зверненням її представника, а не нею особисто (справа № 852/12152/22), визнанні рішеннями судів незаконними.

Обираючи такий спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача як стягнення з відповідача на користь позивача суми пенсії за період часу з січня 2019 р. по березень 2024 р., позивач виходить з того, що не дивлячись на нескладний характер спору, який виник між позивачем та відповідачем у цій справі, наявність двох рішень судів по суті спірних правовідносин, а також наявності власного рішення відповідача про поновлення виплати пенсії позивачу, фактичне відновлення прав позивача на отримання пенсійних виплат не відбулось (позивачем не отримано жодної виплати пенсії протягом тривалого часу, станом на час звернення до суду з цим позовом строк складає вже більше 5 років), а застосовані судом у попередніх справах способи захисту виявились не ефективними. Іншого ефективного засобу, аніж стягнення заборгованості з невиплаченої пенсії у діючому законодавстві України не існує.

У відповідності до положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно визначенням поняття пенсійні виплати, наведеним у ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати.

У відповідності до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 23.07.2014 р. Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно п. 3 Положення основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Аналіз наведених положень нормативних актів свідчить про те, що пенсійне забезпечення громадян є одним з напрямків державної соціальної політики, яка проводиться органами виконавчої влади, а системою органів Пенсійного фонду України, в такій діяльності здійснюються (реалізуються) владні повноваження.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що між сторонами не існує спору про наявність або відсутність у позивача права на отримання пенсійних виплат, а існує спір, пов`язаний з відмовою ГУ ПФУ в Харківській області впродовж тривалого строку здійснювати пенсійні виплати представнику пенсіонера на підставі довіреності. Таким чином, основним питанням при вирішенні спору є правомірність дій відповідача щодо відмови у виплаті пенсії представнику пенсіонера. Вимоги позивача про стягнення суми пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є похідними від вимоги про визнання дій відповідача незаконними.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що текст позовної заяви містить безпосередню вимогу про визнання дій відповідача з відмови у виплаті її пенсії її представнику за довіреністю за період часу з січня 2019 р. по лютий 2024 р. незаконними (п. 1 Розділу І «Зміст позовних вимог» тексту позовної заяви) та правове обґрунтування такої вимоги (Розділ III «Визнання дій Головного управління то фонду України в Харківській області з відмови у виплаті її пенсії її представнику за довіреністю за період часу з січня 2019 р. по лютий 2024 р. незаконними).

Враховуючи, що спірні відносини між позивачем та ГУ ПФУ в Харківській області виникли саме під час діяльності відповідача зі здійснення (відмови у здійсненні) щомісячних пенсійних виплат на користь позивача, тобто під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір є публічно-правовим спором, який, у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України належить до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 є передчасним.

Колегія суддів звертає увагу, що Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, пункт 25).

Отже, при прийнятті позову належить уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Правова позиція щодо неможливості застосування надмірного формалізму викладена у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 1.380.2019.006025, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 160/4719/21.

Статтею 320 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу для продовження розгляду до відповідного суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у даній адміністративній справі, а тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 по справі № 520/7671/24 скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 29.05.2024 року