Справа № 500/1823/24
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1823/24

30 травня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд. у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , в якій просить:

визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби Позивача на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ;

зобов`язати відповідачів звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ, у зв`язку із самостійним вихованням малолітніх дітей.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.03.2022 позивач призваний до лав Збройних сил України згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022. Позивач по даний час проходить військову службу у Військовій частині № НОМЕР_1 на посаді стрільця. Оскільки позивач самостійно виховує двох дітей віком до 18 років 05.03.2024 звернувся з рапортом та відповідним пакетом підтверджуючих документів про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ. Однак, вказаний рапорт було повернуто позивачу, з відміткою про те, що до рапорту не надано документів стосовно самостійного виховання дитини до 18 років.

Позивач вважає дії відповідача щодо відмови про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку самостійним вихованням дітей віком до 18 років, протиправними та такими, що порушує законні права та інтереси позивача.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 КАС України встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

11.04.2024 до суду від представника відповідача - 1 Військової частина НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 належить до компетенції командира військової частини НОМЕР_3 . При цьому погоджується з висновком командира військової частини НОМЕР_3 , щодо відсутності підстав у ОСОБА_1 підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з самостійним виховання дитини (дітей) віком до 18 років, адже ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав та зобов`язана згідно статей 150, 151 Сімейного кодексу України здійснювати виховання своїх дочок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

11.04.2024 до суду від відповідача - 2 Військової частина НОМЕР_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби належить до компетенції командира військової частини НОМЕР_3 . Вказує про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами.

У встановлений строк відповідач - 3 Військова частина НОМЕР_3 відзиву не подав, як і будь яких клопотань.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті, суд встановив наступні обставини.

З 01.03.2022 та по теперішній час солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією під час воєнного стану на посаді стрілець ІНФОРМАЦІЯ_3 у складі Військової частини НОМЕР_1 .

Позивач є батьком двох малолітніх доньок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.08.2021 у справі №607/11973/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач вказує, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із позивачем та знаходяться його утриманні. Мати дітей ОСОБА_2 після розірвання переїхала проживати за іншою адресою та жодної участі у вихованні дітей не приймає.

28.02.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М., зареєстрований в реєстрі за №664. Згідно п. 13. даного договору місцем проживання дітей визначено місце проживання батька.

05.03.2024 звернувся до командира ІНФОРМАЦІЯ_4 Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, за сімейними обставинами, у зв`язку із самостійним вихованням дітей віком до 18 років.

До рапорту були додані копії свідоцтв про народження дітей, договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, договору про сплату аліментів на утримання дітей, витягу по зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, рішення суду, акт обстеження житлових умов проживання сім`ї.

За результатами розгляду рапорту позивача, 05.03.2024 командир -ІНФОРМАЦІЯ_4 в/ч НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_5 підписав клопотання по суті рапорту солдата ОСОБА_1 командиру в/ч НОМЕР_1 .

За результатами розгляду рапорту позивача, 05.03.2024 р. т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 майор ОСОБА_6 підписав клопотання по суті рапорту молодшого лейтенанта ОСОБА_5 командиру в/ч НОМЕР_7 .

За результатами розгляду рапорту Позивача, т.в.о. помічника командира батальйону з правової роботи старшим лейтенантом ОСОБА_7 зазначено, що рапорт не суперечить закону.

За результатами розгляду рапорту відповідачем Військовою частиною НОМЕР_3 , вказаний рапорт було повернуто позивачу, з відміткою старшого лейтенанта в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_8 про те, що до рапорту не надано документів стосовно самостійного виховання дитини до 18 років.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо незвільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який самостійно виховує дітей віком до 18 років, позивач звернувся до суду із позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною сьомою статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України від 14.03.2022 за № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022 правовий режим воєнного стану неодноразово продовжувався та безперервно триває до теперішнього часу.

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Тобто в контексті спірних правовідносин підставою для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану позивач вважає те, що він самостійно виховує дітей віком до 18 років.

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту самостійного виховання позивачем, який проходить військову службу під час дії воєнного стану, дітей віком до 18 років.

Як встановлено судом, позивач 05.03.2024 подав рапорт про звільнення його з військової частини в запас на підставі підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку з самостійним вихованням дітей до 18 років .

За результатами розгляду рапорту відповідачем Військовою частиною НОМЕР_3 , вказаний рапорт було повернуто позивачу, з відміткою старшого лейтенанта в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_8 про те, що до рапорту не надано документів стосовно самостійного виховання дитини до 18 років.

Також суд встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.08.2021 у справі №607/11973/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Цим же судовим рішенням визначено, що від спільного шлюбу у подружжя народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому 28.02.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М., зареєстрований в реєстрі за №664. Згідно із пунктом 13даного договору місцем проживання дітей визначено місце проживання батька.

Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Наданий позивачем договір від 28.02.2024 укладений між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Стандрет А.М., зареєстрований в реєстрі за №664 не доводять факт самостійного виховання дитини батьком.

В постанові від 13.06.2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

У свою чергу договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, а саме встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько».

Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутня дефініція «самостійне виховання дітей одним з батьків».

Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».

Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком;

одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки матір дітей не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітніх дітей.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, тому розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для звільнення особи з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Таким чином, оцінюючі матеріали справи, суд доходить висновку, що відповідачем у відповідності до законодавства та в межах наявних підстав було правомірно відмовлено позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки суд відмовив в задоволенні позову, підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 );

- Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_10 )

- Військова частина НОМЕР_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_11 )

Головуючий суддя Мірінович У.А.