Справа № 160/4303/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 рокуСправа №160/4303/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.02.2024р. через «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.02.2024р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, а саме: ухилення від повторного (після набрання чинності рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023 року по справі №160/14267/23 розгляду у встановленому порядку заяви позивача «Про надання посвідки на тимчасове проживання» та зобов`язати відповідача повторно розглянути вказану заяву у встановленому порядку;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, а саме: ухилення від розгляду у встановленому порядку заяви позивача від 03.05.2023 року «Про надання дозволу на імміграцію», поданої до Центрально-міського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області та зобов`язати відповідача розглянути вказану заяву у встановленому порядку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.10.2022р. позивач в черговий раз приїхав в Україну з метою продовження проживати разом з дружиною та дітьми, де у нього ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька - ОСОБА_2 , яка отримала громадянство України та з народження проживає з батьками в м. Кривому Розі. 18.10.2022р. позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, проте, відповідачем 28.10.2022р. було прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання з підстав п.п.9 п.61 постанови КМУ №322 від 25.04.2018р., а саме: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів. Зазначене рішення було визнано протиправним та скасоване згідно рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23, тобто, позивач вважає, що вказана заява про оформлення посвідки на тимчасове проживання залишається не розглянутою після прийняття вказаного судового рішення, що є порушенням відповідачем строків її розгляду, встановлених п.37 постанови КМУ №322 від 25.04.2018р. (у редакції зі змінами, внесеними постановою КМУ №979 від 12.09.2023р.), тому позивач має право вимагати, щоб відповідач прийняв рішення за вказаною заявою, незважаючи на те, що відносно нього є рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023р. про його видворення, яке набрало законної сили 23.08.2023р. Окрім того, позивач посилається і на те, що 03.05.2023р. засобами поштового зв`язку (через те, що відповідач відмовився приймати документи у позивача особисто) ним до відповідача було направлено заяву про надання дозволу на імміграцію у відповідності до ст.4 Закону України «Про імміграцію» (такий дозвіл надається поза квотою батькам громадян України), проте, вказану заяву не розглянуто у шестимісячний строк, що є порушенням відповідачем вимог ст.9 згаданого Закону, тому позивач вважає, що він має право вимагати, щоб відповідач почав розгляд заяви за рішенням суду. Також позивач вказує і на те, що він є законослухняною людиною, кримінальних порушень не скоював, має вкрай позитивну репутацію в общині азербайджанців міста Кривого Рогу, надавав допомогу ЗСУ у протистоянні з рф. За викладеного, позивач вважає, що вищенаведеною бездіяльністю відповідача щодо не розгляду його заяв та не прийняття рішень за ними про надання посвідки на тимчасове проживання та імміграцію, відповідачем порушуються права дітей, встановлені ст.ст.11,12,14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.8 Євроконвенції щодо права на повагу до приватного і сімейного життя, Декларації прав дитини 20.11.1959 року внаслідок чого виникає загроза порушення прав його трьох неповнолітніх дітей, оскільки позивач, як батько, не може повноцінно проживати в Україні та скласти трудовий договір (а.с.50-71).

Ухвалою суду від 06.03.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 04 квітня 2024 року та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. та докази на підтвердження відсутності бездіяльності відповідача, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.90-91).

Зазначена ухвала суду разом з позовом та доданими до нього документами були отримані відповідачем у його електронному кабінеті 15.02.2024р. (позов з додатками), 07.03.2024р. (ухвала суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи згідно до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України та підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів, наявних у справі (а.с.94-96).

20.03.2024р. на виконання вищенаведених вимог ухвали суду відповідачем до канцелярії суду надано письмовий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 19.10.2022р. позивач звертався до відповідача із заявою-анкетою №100178474 про оформлення посвідки на тимчасове проживання на території України, у якій було зазначено таку підставу для надання посвідки, як возз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 19.10.2022р. з громадянкою України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем проживання було зазначено - АДРЕСА_1 . Проте, за результатами проведеної перевірки адреси проживання вказаного іноземця не було виявлено, у зв`язку із чим відповідачем 28.10.2022р. було прийняте рішення №167 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі пп.9 п.61 Порядку №322 - встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підробних документів. Зазначене рішення позивачем було оскаржене в судовому порядку та за результатами розгляду прийнято рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23, яким визнано протиправним та скасоване вищенаведене рішення відповідача №167 від 28.10.2023р. про відмову позивачеві у оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні. Зазначеним судовим рішенням відповідача не було зобов`язано повторно розглянути вказану вище заяву, про що повідомлено позивача листом №1201.3.1-314/12.3-24 від 08.01.2024р. тому, на думку представника відповідача, підстави для повторного розгляду заяви позивача від 19.10.2022р. у відповідача відсутні згідно до вимог ст.19 Конституції України. Стосовно не розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., то відповідач у відзиві на позов вказує на те, що згідно матеріалів міграційної справи позивача та службової записки Управління №1201.3.4/4705-24 від 02.02.2024р., позивач особисто до міграційної служби із такою заявою не звертався, відповідна заява від 03.05.2023р. не містить службових відміток посадових осіб відповідача про прийняття заяви до розгляду, тому є підстави вважати твердження позивача таким, що не відповідають дійсності, у зв`язку із чим відповідач вважає, що у його діях відсутня протиправна бездіяльність, а позовні вимоги у наведеній частині про надання дозволу на імміграцію є передчасними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, відповідач посилається і на те, що згідно до пункту 10 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 (далі - Порядок №1983) заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах. Разом з тим, стосовно позивача наявне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023р. у справі №932/3058/23 про його примусове повернення до країни походження, дане судове рішення набрало законної сили 23.08.2023р., позивачем не виконано, оскільки території України від не покидав, чим порушив вимоги ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», перейшовши у такий спосіб на нелегальне становище. Таким чином позивач перебуває на території України у статусі нелегального мігранта, чим порушує чинне законодавства України, а посилання позивача на факт батьківства не звільняє останнього від обов`язку дотримуватися міграційного законодавства України та не свідчить про наявність порушень міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення. Також сам факт перебування позивача у двох шлюбах одночасно (з ОСОБА_4 - шлюб укладено 08.09.2004р. та з громадянкою України ОСОБА_3 - свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.10.2022р.) є порушенням ст.ст.25,39 Сімейного кодексу України та шлюб з громадянкою України не надає іноземцю права законного перебування на території України і не зобов`язує державу в обов`язковому порядку документувати іноземних громадян. За викладеного, відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги позивачем у цій справі є безпідставними, необґрунтованими, передчасними та такими, що не підлягають задоволенню(а.с.105-111).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.05.2024р. у зв`язку із необхідністю витребування від учасників справи додаткових документів, розгляд даної справи було продовжено на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 30.06.2024р. (а.с.186-187).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 27.05.2024р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наданих учасниками справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується змістом копії його паспорту № НОМЕР_2 з датою видачі 06.08.2022 дійсного до 05.08.2032 (а.с.22,141-145).

02.10.2022р. позивач приїхав з Азербайджану до України, з метою возз`єднання сім`ї, зокрема, з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянкою України, що підтверджується відміткою у паспорті позивача, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 26.01.2019р. та копією довідки №7411-000016252 про реєстрацію особи громадянином України від 10.02.2023р., які наявні у справі (а.с.17-18).

19.10.2022р. позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою №100178474 про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні з підстав - возз`єднання сім`ї із громадянином України (на підставі шлюбу) - 04/14, що підтверджується змістом копії наведеної заяви-анкети (а.с.130-131).

За результатами розгляду вказаної вище заяви-анкети позивача, 28.10.2022р. посадовою особою відповідача було прийнято рішення №167 6369) про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивачеві на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку №322 від 25.04.2018р., що підтверджується копією наведеного рішення(а.с.151).

Надалі, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23 було визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №167 6369) «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні», прийняте відносно позивача, дане судове рішення набрало законної сили 19.12.2023р., що підтверджується змістом копії наведеного судового рішення, наявного у справі та інформацією, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с.73-86).

Після визнання протиправним та скасування вищенаведеного рішення відповідача №167 від 28.10.2022р. відповідачем жодних дій щодо розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2023р. не вчинялося та рішень не приймалося, про що було надано відповідь на адвокатський запит адвоката позивача листом №1201.3.1-10759/12.3-23 від 30.05.2023р., а також і підтверджується змістом відзиву на позов позивача (а.с.108, 153-154).

Окрім того, через те, що відповідач відмовився прийняти заяву у позивача особисто, 03.05.2023р. позивач склав на адресу територіального відділення ДМС заяву про надання дозволу на імміграцію в Україні (встановленої законом форми) від 03.05.2023р. з метою возз`єднання сім`ї - з донькою - громадянкою України ОСОБА_2 , місце проживання в Україні АДРЕСА_2 , до якої були додані копії документів, а саме: копія паспорту позивача, три фотокартки позивача, копія договору оренди житлового приміщення від 10.03.2023р., копії свідоцтв про народження неповнолітніх дітей позивача, копія довідки про реєстрацію особи громадянином України №7411-000016252, копія свідоцтва про шлюб з ОСОБА_4 від 04.05.2017р. та квитанція про надання послуг, що підтверджується змістом наведеної копії заяви та наведеними копіями документів (а.с.20-30).

Зазначена заява про надання дозволу на імміграцію з доданими до неї документами від 03.05.2023р. супровідним листом була направлена позивачем на адресу територіального відділення ДМС - Центрально-міський РВ у м. Кривому Розі (вул. Олександра Поля, буд. №12 в м. Кривому Розі) засобами поштового зв`язку з описом вкладення у цінний лист 03.05.2023р., що підтверджується копіями опису вкладення та накладної Укрпошти №375 від 03.05.2023р., наявних у справі (а.с.31).

Наведена заява позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. була отримана відповідачем 04.05.2023р., що підтверджується відбитком штампу вх. №158/1231-23 від 04.05.2023р. (а.с.202).

У відповідь за зазначену заяву, відповідачем листом №1231-1051/1231-23 від 06.05.2023р. позивачеві було відмовлено у розгляді заяви про надання дозволу на імміграцію через те, що вона оформлена на бланку адвокатського бюро - офіс адвоката Якименка С.Г., що є підставою для відмови у наданні інформації, при цьому, для подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну запропоновано звернутися на особистий прийом до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання про що свідчить зміст копії наведеного листа (а.с.203).

Тобто, відповідачем заява позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., отримана відповідачем 04.05.2023р.(а.с.202) фактично не розглядалась та посадовими особами відповідача відповідне рішення у встановленому законодавством по ній не приймалось (такі докази відсутні у справі).

Вважаючи протиправною вищенаведену бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, після визнання протиправним та скасування рішення відповідача №167 від 28.10.2023р.у судовому порядку; не розгляді відповідачем заяви про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. у встановленому порядку, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р.№3773-VI (далі-Закон №3773-УІ), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001р. №2491-III (далі-Закон №2491-III), Положенням про ДМСУ №360, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 (далі - Порядок №322).

Згідно з Положенням про Державну міграційну службу України, затверджену постановою КМУ від 20.08.2014 року №360 встановлено, що ДМСУ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.1).

ДМСУ відповідно до покладених на неї завдань, крім іншого, а саме:

- організовує роботу з провадження за заявами про надання дозволів на імміграцію і поданнями про скасування дозволів на імміграцію та виконання прийнятих рішень і у передбачених законодавством випадках приймає рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію (п.п.6 п.4);

- здійснює оформлення, обмін і видачу особам без громадянства посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, пересилає, визнає недійсним, вилучає та знищує такий документ в передбачених законодавством випадках (пп.8 п.4).

Пунктом 7 Положення встановлено, що ДМСУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, наведені приписи свідчать про те, що саме на відповідача як територіальний підрозділ ДМСУ, покладено повноваження щодо оформлення і видачі документів для тимчасового або постійного проживання в Україні.

Статтею 3 Конституції України встановлені права і свободи людини та їх гарантії , які визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI встановлено, що возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI передбачено, що в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком №322.

Відповідно до п.1,2 Порядку №322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто.

Положеннями пунктів 21,22 Порядку №322 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Згідно з пунктами 35 та 36 Порядку №322 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, а також перевірку інформації, зазначеної нею в заяві-анкеті, та поданих документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особи без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Відповідно до пункту 41 Порядку №322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 35 і 36 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Згідно з п.42 Порядку №322 визначено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Пункт 61 Порядку №322 містить вичерпний перелік підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, серед яких є, а саме: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів (підпункт 9 пункту 61).

Копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні - пункт 62 Порядку №322.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, можна дійти висновку, що за наведеними нормами визначені права та повноваження підрозділу ДМСУ щодо перевірки обставин вказаних у заяві-анкеті особи та доданих до неї документів, у тому числі, і шляхом надсилання запитів до відповідних державних органів або їх територіальних органів та саме на територіальні органи ДМС покладено обов`язок прийняття рішень за такими заявами.

При цьому, наведеними нормами також визначено обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, прийняти рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідок із зазначенням причин відмови.

Так, як установлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, позивачем було подано до відповідача заяву-анкету №100178474 від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, зокрема, з підстав - возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу) 04/14, зазначене місце проживання - АДРЕСА_1 , що підтверджується копією відповідної заяви-анкети (а.с.130-131).

За результатами розгляду згаданої заяви-анкети позивача, посадовою особою відповідача 28.10.2022р. було прийнято рішення №167 6369) про відмову у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Положення №322, про що свідчить зміст заведеного рішення (а.с.151).

Надалі, вказане рішення відповідача було оскаржене позивачем у судовому порядку за результатами розгляду якого рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі № 160/14267/23 позовні вимоги позивача були задоволені, визнано протиправним та скасоване рішення відповідача від 28.10.2022р. №167 6369) «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» прийняте стосовно позивача, що підтверджується змістом наведеного судового рішення (а.с.73-86).

При цьому, із аналізу змісту вищенаведеного судового рішення видно, що підставою для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.10.2022р. №167 6369) «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» прийнятого стосовно позивача, було те, що відповідачем у ньому не було наведено причин та не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача можливості усунути обставини, у зв`язку із якими йому було відмовлено у оформленні посвідки.

Також судом було зроблено висновок і про те, що відсутність позивача за адресою місця проживання на час здійснення перевірки, на думку суду, не підтверджує факт подання іноземцем завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, враховуючи, що така інформація відповідає дійсності, наявна у інших поданих позивачем документах та могла бути перевірена у співставленні з іншими джерелами інформації, наявними у розпорядженні підрозділу ДМС.

Стосовно твердження відповідача про укладення позивачем фіктивного шлюбу, суд зазначив, що відповідно до ч.2 ст.40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Суду не надано рішення суду про визнання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фіктивним. У межах заявленого спору в адміністративного суду відсутні повноваження для визнання шлюбу фіктивним або надання оцінки відповідним доводам без наявного судового рішення, що підтверджується змістом вищенаведеного судового рішення (а.с.84-85).

Зазначене судове рішення згідно відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 19.12.2023р.

У відповідності до ч.4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також і згідно ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових осіб чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку за приписами статті 129-1 Конституції України.

Таким чином, із аналізу вищенаведених встановлених судом обставин та вищезгаданого чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, встановлені рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23, яке набрало законної сили 19.12.2023р., не підлягають доказуванню у цій справі, у якій беруть участь ті самі особи (органи ДМС), а також особа (позивач) стосовно якої ці обставини уже встановлені у частині, що стосується розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні у відповідності до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідно, зміст та висновки вищенаведеного судового рішення повинні бути враховані в обов`язковому порядку відповідачем під час розгляду зазначеної вище заяви повторно, після скасування його рішення від 28.10.2022р. №167 6369) «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» прийнятого стосовно позивача на виконання відповідачем вимог ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на наведене, посилання відповідача у відзиві на позов на ті ж обставини, які були встановлені та досліджені судом у вищенаведеній справі №160/14267/23, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи є неспроможними і не беруться судом до уваги під час розгляду даної справи, оскільки суперечать приписам ч.4 ст.78, ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України та ст.129-1 Конституції України.

Таким чином, із аналізу наведених встановлених обставин та приписів чинного законодавства, слідує, що після визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.10.2022р. №167 6369) «Про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» прийнятого стосовно позивача, за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23, яке набрало законної сили 19.12.2023р., заява-анкета позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні з 19.12.2023р. та на момент прийняття рішення у цій справі залишається не розглянутою, відповідне рішення відповідачем як суб`єктом владних повноважень не прийнято у спосіб, встановлений пунктом 62 Порядку №322 (таких доказів відповідачем суду не надано).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що безвідносно від того, що у вказаному вище судовому рішенні не зазначено про необхідність вчинення відповідачем відповідних дій, направлених на відновлення (захист) порушеного права позивача, відповідач мав обов`язок розглянути вищезазначену заяву-анкету позивача від 19.10.2022р. повторно та прийняти за нею рішення з дотриманням вимог п.62 Порядку №322 та з урахуванням висновків, викладених у вищенаведеному судовому рішенні на виконання вимог ч.1 ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України.

А відповідно, не розглянувши таку заяву-анкету позивача та не прийнявши за нею рішення з дотриманням вимог п.62 Порядку №322 та з урахуванням висновків, викладених у вищезгаданому судовому рішенні після 19.12.2023р. (набрання судовим рішенням законної сили), відповідач, як суб`єкт владних повноважень, допустив бездіяльність у даному питанні, яка порушує права та інтереси позивача, призводить до правової невизначеності особи-позивача, тому така бездіяльність відповідача підлягає визнанню судом протиправною.

При цьому, судом враховується і те, що згідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - ч.1, п.4 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і згідно п.10 ч.2 ст.245 наведеного Кодексу, визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення у інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд вважає, що у даному спорі належним і ефективним способом захисту та відновлення порушеного права позивача у даних правовідносинах є саме визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні після визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.10.2022р. №167 (№6369) «Про відмову в оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» у судовому порядку, тому у цій частині позову слід вийти за межі позовних вимог та обрати найбільш ефективний спосіб захисту та відновлення порушених прав позивача з урахуванням повноважень суду, визначених ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 03.05.2023р. «Про надання дозволу на імміграцію», поданої до Центрально-міського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, то задовольняючи вимоги позивача у наведеній частині, суд виходить з такого.

Дозвіл на імміграцію поза квотою надається, зокрема, батькам громадян України згідно п.1 ч.2 ст.4 Закону №2491-Ш.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.9 Закону №2491-Ш встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію та документи, визначені цією статтею, заявник подає особисто або через законного представника до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів - абз.2 п.2 ч.1 ст.9 Закону №2491-Ш.

У частині 5 статті 9 згаданого Закону №2491-Ш наведений перелік копій документів, які додаються до відповідної заяви.

Строк розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати шість місяців з дня її подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або один рік з дня її подання до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном - ч.12 ст.9 Закону №2491-Ш.

Аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що відповідач, є суб`єктом владних повноважень, якому делеговані функції держави щодо розгляду заяв осіб, які звертаються про надання дозволу на імміграцію та прийняття за такими заявами відповідних рішень, які є актами індивідуальної дії, оскільки впливають на права та обов`язки таких осіб, а, відповідно, відповідач не має права утриматися або самоусунутися від розгляду таких заяв та від прийняття за ними рішень.

При цьому, як зазначено у абз.2 п.2 ст.9 Закону №2491-Ш, заява про надання дозволу на імміграцію подається особисто або через законного представника.

Так, як встановлено судом зі змісту позову, працівники підрозділу відповідача відмовилися приймати у позивача відповідну заяву особисто, про що позивач зазначив у позові (а.с.57).

Разом з тим, на спростування вказаних обставин відмови посадових осіб від отримання у позивача відповідної заяви, встановленої форми, представником відповідача у спосіб, встановлений ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (обов`язок доказування правомірності своєї бездіяльності покладено на відповідача) у відзиві на позов не наведено та відповідних доказів суду не надано.

В той же час, судом установлено, що 03.05.2023р., у зв`язку із відмовою посадових осіб відповідача прийняти у позивача заяву про надання дозволу на імміграцію особисто, позивач вимушений був надіслати таку заяву супровідним листом з доданими до неї копіями документів на адресу відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується змістом копії опису поштового вкладення та копією накладної «Укрпошта» за №375 від 03.05.2023р., наявних у справі (а.с.31).

Оскільки відповідач у відзиві на позов зазначив, що такої заяви не отримував, про що зазначено у службовій записці посадової особи відповідача №1201.3.4/4705-24 від 02.02.2024р. (а.с.108-зворот, а.с.175), ухвалою суду від 15.05.2024р. додатково були витребувані у відповідача додаткові документи про не надходження такої заяви позивача, а саме: витяги з журналів вхідної кореспонденції (зокрема, яка надійшла засобами поштового зв`язку) за період з 03.05.2023р. по 03.06.2023р. згідно до вимог ст.ст.6, 72,73,80 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.186-187).

На виконання зазначеної ухвали суду, відповідачем 21.05.2024р. через систему «Електронний суд» до суду надані копії супровідного листа позивача від 03.05.2023р., заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. з доданими до неї документами з відміткою відповідача про їх отримання за вхідним №158/1231-23 від 04.05.2023р. (а.с.202,204).

А отже, із аналізу наведених копій документів слідує, що факт отримання відповідачем заяви позивача про надання дозволу на імміграцію 04.05.2023р. підтверджується відбитком вхідного штампу відповідача №158/1231-23 на копії супровідного листа позивача, до якого була долучена вказана вище заява позивача від 03.05.2023р. (а.с.202,204).

Наведені докази про отримання відповідачем заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. - 04.05.2023р. спростовують відомості, які містяться у службовій записку посадової особи відповідача - ОСОБА_5 №1201.3.4/4705-24 від 02.02.2024р. про те, що позивач з такою заявою до відповідача не звертався (а.с.175).

Тобто, із наведеного, слід дійти висновку, що відображена у вказаній службовій записці посадової особи відповідача, є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, оскільки спростовується відміткою відповідача про отримання такої заяви відповідачем за вхідним №158/1231-23 від 04.05.2023р. (а.с.202,204).

Зазначені дії посадової особи відповідача щодо відображення у її службовій записці №1201.3.4/4705-24 від 02.02.2024р.(а.с.175) інформації, яка суперечить вимогам ст.19 Конституції України, може бути обрана підставами для постановлення судом окремої ухвали у порядку статті 249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, суд зазначає про те, що відповідачем на заяву позивача про надання дозволу на імміграцію було сформовано відповідь-лист №1231-1051/1231-23 від 06.05.2023р. (а.с.203), яка не може бути прийнята судом у якості доказів щодо розгляду заяви позивача, оскільки такий порядок розгляду відповідної заяви шляхом направлення відповіді-листа не відповідає порядку та способу розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію, встановленому вищенаведеним чинним законодавством.

Посилання відповідача у вказаній відповіді на те, що звернення позивача оформлене на бланку адвокатського бюро - офіс адвоката Якименка С.Г. є неспроможними, оскільки самим відповідачем на вимогу суду було надано копію супровідного листа, оформленого хоч і на бланку адвокатського бюро, проте, який був підписаний позивачем особисто та до якого було додано, серед переліку документів, у тому числі, і оригінал заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., яка також була підписана позивачем особисто, про що свідчить зміст наведених вище досліджених судом копій документів (а.с.202,204).

Наведені описані недоліки в оформленні супровідного листа позивача не можуть звільняти суб`єкта владних повноважень від обов`язку розгляду такої заяви та є проявом надмірного формалізму з боку відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Станом на момент розгляду даної справи - 27.05.2024р. відповідачем доказів розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., отриманої відповідачем 04.05.2023р., суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність доказів розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., отриманої відповідачем 04.05.2023р., не прийняття відповідачем за нею відповідного рішення з дотриманням процедури, встановленої ч.12 ст.9 Закону №2491-Ш та Порядку №198, свідчить про вчинення відповідачем бездіяльності, яка призводить до порушення прав та інтересів позивача, а тому, підлягає визнанню протиправною у судовому порядку.

Судом у даних правовідносинах враховується і те, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 71 рішення ЄСПЛ).

Також і в рішенні Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» суд вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, у даному випадку, відповідач (суб`єкт владних повноважень) не міг уникнути від виконання свого обов`язку щодо розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні після скасування рішення відповідача №167 від 28.10.2023р. за судовим рішенням з дотриманням п.62 Порядку №322 та щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., отриманої відповідачем 04.05.2023р. згідно вх. №№158/1231-23 від 04.05.2023р., у порядку, встановленому ч.12 ст.9 Закону №2491-Ш та з дотриманням процедури, передбаченої Порядком №1983.

За таких обставин, вищенаведена бездіяльність відповідача у даних правовідносинах щодо не розгляду вищенаведених заяв позивача та не прийняття за ними відповідних актів індивідуальної дії (рішень) визнається судом протиправною.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, у ході судового розгляду справи представником відповідача у відзиві на позов не було наведено жодних підстав та не надано доказів правомірності бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні після скасування рішення відповідача №167 від 28.10.2023р. у судовому порядку та заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р., отриманої відповідачем 04.05.2023р., з урахуванням аналізу обставин, встановлених судом та норм вищенаведеного законодавства, які відповідачем не спростовані.

Судом критично надається оцінка аргументам відповідача з приводу того, що позивач має обов`язок подати заяву про надання дозволу на імміграцію особисто, з огляду на таке.

По-перше, судом було встановлено, що посадові особи відповідача відмовилися приймати у позивача таку заяву особисто, про що зазначено позивачем як у супровідному листі від 03.05.2023р., так і у позові, що відповідачем жодними іншими доказами не спростовано.

По-друге, у такому випадку, позивач не мав іншого варіанту поведінки, ніж подання такої заяви засобами поштового зв`язку, що не заборонено жодними нормами чинного законодавства, тому суд вважає, що не розгляд такої заяви, яка подана позивачем у спосіб і порядку, що не заборонено законом, є проявом надмірного формалізму з боку відповідача, як суб`єкта владних повноважень, і зазначені обставини не звільняли відповідача від виконання ним делегованих йому державою повноважень щодо здійснення розгляду таких заяв та прийняття за ними відповідних рішень з дотриманням Закону №2491-Ш та Порядку №1983.

Окрім того, і посилання відповідача у відзиві на позов про перебування позивача у двох шлюбах одночасно на порушення вимог ст.ст.25,39 Сімейного кодексу України, шлюб з громадянкою України не надає позивачеві права законного перебування на території України, не зобов`язує державу документувати такого іноземця, не оцінюються судом у даних правовідносинах, оскільки правова оцінка вказаним обставинам була уже надана у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.11.2023р. у справі №160/14267/23, яке набрало законної сили 19.12.2023р., а відповідно, обставини встановлені у вказаній справі не підлягають доказуванню у цій справі згідно до вимог ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що стосовно позивача наявне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023р. у справі №932/3058/23 про його примусове повернення до країни походження, яке набрало законної сили 23.08.2023р., проте позивачем не виконане, оскільки зазначені обставини не звільняють відповідача від обов`язку розгляду відповідачем вищенаведених заяв, поданих позивачем, і прийняття за ними відповідних рішень у порядку та у спосіб, встановлений Законом №2491-Ш та Порядком №1983.

Всі інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, не спростовують висновків суду, тому не беруться судом до уваги.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши за критеріями, встановленими ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви-анкети позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідки та тимчасове проживання в Україні, заяви позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. та не прийняття за ними рішень у встановленому законодавством порядку, суд приходить до висновку, що наведена бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки вчинена не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, оскільки судом встановлено, що вищенаведена протиправна бездіяльністю відповідача не відповідає критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що така протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяв позивача та не прийняття за результатами їх розгляду відповідних рішень, є такою, що порушує права та інтереси позивача, призводить до правової невизначеності особи-позивача, а тому наведена бездіяльність є протиправною.

Окрім того, враховуючи те, що судом під час судового розгляду даної справи було встановлено протиправну бездіяльність відповідача щодо не розгляду вищенаведених заяв позивача, не прийняття за результатами їх розгляду відповідних рішень у встановленому законодавством порядку, то позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву-анкету позивача від 19.10.2022р. про оформлення посвідчи на тимчасове проживання в Україні, розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію від 03.05.2023р. у встановленому законодавством порядку (похідні вимоги) також підлягають задоволенню, при цьому, із прийняттям відповідачем рішення з дотриманням вимог пункту 62 Порядку №322 та з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вийшовши у цій частині за межі позовних вимог, з урахуванням повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст.9,245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь позивача понесені ним згідно квитанції №9334-4570-4726-4046 від 27.02.2024р. судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1937 грн. 92 коп. з урахуванням розміру ставки судового збору за подання позову немайнового характеру, встановленого ст.4 Закону України «Про судовий збір» (а.с.72).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо не розгляду заяви-анкети ОСОБА_1 №100178474 від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні після визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.10.2022р. №167 (№6369) «Про відмову в оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» у судовому порядку.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, буд.7 ) повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) № НОМЕР_4 від 19.10.2022р. про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні після визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.10.2022р. №167(№6369) «Про відмову в оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні» у судовому порядку та прийняти рішення з дотриманням вимог п.62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та зниження посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322 та з урахуванням висновків, викладених у судових рішеннях.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, буд.7 ) щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) «Про надання дозволу на імміграцію» від 03.05.2023р. та не прийняття за даною заявою відповідного рішення у встановленому законодавством порядку.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, буд.7 ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) «Про надання дозволу на імміграцію» від 03.05.2023р. та прийняти за даною заявою рішення у встановленому законодавством порядку, з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, буд.7 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1937 грн. 92 коп. (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім гривень 92 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва