Справа № 160/24305/23
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») про визнання протиправними дій та скасування наказу,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ОМБр « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), в якій позивач просив суд визнати протиправною діяльність військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу №320 від 09.05.2023 та скасувати зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №23 від 18.01.2023 про самовільне залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та виключення його з котлового, грошового та речового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.05.2023 р. командиром ВЧ НОМЕР_1 протиправно винесено наказ №320 про визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину. Позивач вважає, що спірний наказ винесено відповідачем передчасно, без з`ясування усіх обставин події. Наказ не містить інформації про наявність кримінального або адміністративного провадження, а також наголошено, що спірний наказ винесено відповідачем без проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини. Також у позовній заяві зауважено, що видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою суд витребував у ВЧ НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_1 »):
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про проходження ОСОБА_1 військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 04.03.2022 по теперішній час;
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про участь у бойових діях, бойові розпорядження та витяги з бойового журналу тощо;
- належним чином завірені копії матеріалів службових розслідувань щодо ОСОБА_1 ;
- належним чином завірені копії наказів №320 від 09.05.2023 року та №23 від 18.01.2023 року;
- належним чином завірені копії всіх документів на підставі яких були прийняті оскаржувані накази.
Копія ухвали суду від 26.09.2023 р. була отримана відповідачем 16.10.2023 р., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, однак станом на 27.11.2023 р. вимоги цієї ухвали відповідачем не виконано.
З огляду на викладене, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 р. вдруге витребувати від ВЧ НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_1 »):
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про проходження ОСОБА_1 військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 04.03.2022 по теперішній час;
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про участь у бойових діях, бойові розпорядження та витяги з бойового журналу тощо;
- належним чином завірені копії матеріалів службових розслідувань щодо ОСОБА_1 ;
- належним чином завірені копії наказів №320 від 09.05.2023 року та № 23 від 18.01.2023 року;
- належним чином завірені копії всіх документів на підставі яких були прийняті оскаржувані накази.
Цією ж ухвалою суд зупинив провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
27.12.2023 р. до суду надійшов від ВЧ НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») відзив на позовну заяву, до якого додано витяги з наказів командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №48 від 04.03.2022 р., №248 від 18.09.2022 р., №212 від 03.04.2023 р., №320 від 09.05.2023 р., копію акту службового розслідування від 05.07.2023 р. №5437 з додатками.
Зважаючи на те, що до суду, зокрема, не надано витребувану судом належним чином завірену копію оскаржуваного наказу №23 від 18.01.2023 р., за відсутності примірника цього наказу в матеріалах справи, ухвалою від 20.02.2024 р. витребувано у позивача належним чином завірену копію оскаржуваного наказу №23 від 18.01.2023 р.
Також цією ухвалою суд зобов`язав ОСОБА_1 надати суду обґрунтування позовних вимог в частині протиправності оскаржуваних наказів.
Крім того, суд втретє витребував від ВЧ НОМЕР_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 « ІНФОРМАЦІЯ_1 »):
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про проходження ОСОБА_1 військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 04.03.2022 р. по теперішній час;
- належним чином завірену копію наказу №23 від 18.01.2023 р.;
- належним чином завірені копії всіх документів на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ №23 від 18.01.2023 р.
- письмові обґрунтування обставин прийняття оскаржуваного наказу №23 від 18.01.2023 р.
При цьому, у вищезазначеній ухвалі суд звернув увагу сторін на те, що ані у позовній заяві, ні у відзиві на позовну заяву, ані у відповіді на відзив відсутні обґрунтування або пояснення щодо обставин прийняття відповідачем оскаржуваного наказу за №23 від 18.01.2023 р.
Також суд окремо наголосив, що у позовній заяві та у відповіді на відзив відсутні обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в частині протиправності оскаржуваних наказів.
Вищевказаною ухвалою суд продовжив строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.
У подальшому до суду через систему «Електронний суд» надійшла від представника позивача заява про зміну предмету позову з викладенням позовних вимог у наступній редакції:
- визнати протиправною діяльність військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу №320 від 09.05.2023 та скасувати зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №320 від 09.05.2023 про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та виключення його з котлового, грошового та речового забезпечення.
Вимоги ухвали суду від 20.02.2024 р. відповідачем не виконано, однак з метою розгляду поданої представником позивача заяви про зміни предмету позову ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 р. провадження по справі поновлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.2024 р. суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 прийнято до розгляду в наступній редакції: визнати протиправною діяльність військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу №320 від 09.05.2023 та скасувати зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №320 від 09.05.2023 про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та виключення його з котлового, грошового та речового забезпечення.
Розгляд справи розпочато спочатку та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідача повідомлено про те, що копія заяви про зміну предмету позову з додатками була направлена відповідачу ОСОБА_1 відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України через систему "Електронний Суд".
Крім того, судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на заяву про зміну предмету позову у справі протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Також цією ухвалою суд витребував від відповідача:
- належним чином завірені копії наказів (виписки з наказів) про проходження ОСОБА_1 військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 04.03.2022 р. по 22.09.2023р. (дата звернення до суду);
- належним чином завірені копії документів, що слугували підставою для прийняття наказу № 320 від 09.05.2023 р.
- пояснення стосовно обставин, викладених позивачем у заяві про зміну предмету позову, з урахуванням наданих із заявою документів.
Вищезазначені ухвали суду від 01.04.2024 р. були отримані представником позивача (адвокат Михайленко Д.П.) та відповідачем 02.04.2024 р., що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Станом на 31.05.2024 р. жодних додаткових доказів (в т.ч. витребуваних у відповідача), пояснень, заяв, клопотань від учасників справи до суду не надходило, й на пропозицію суду ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ОМБр «ІНФОРМАЦІЯ_1») відзив на позовну заяву з урахуванням заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову до суду не подано.
Отже, правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі відповідач не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ОМБр «ІНФОРМАЦІЯ_1») не зверталося.
Згідно із приписами ч. 6 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у відповідності до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №48 від 04.03.2022 р., відповідно до Указу Президента України «Про проведення воєнного стану та оголошення загальної мобілізації» №69/2022 від 24.02.2022 р. та мобілізаційної Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України №32/321/501/13т від 24.02.2022 р., нижчепойменованих військовозобов`язаних, зокрема, солдата запасу ОСОБА_1 старшого майстра ремонтної майстерні електроспецобладнання ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону, ВОС-713774А, ШПК «старший солдат», посадовий оклад - 2820 грн. на місяць, щомісячна премія в максимальному розмірі 277% від встановленого посадового окладу, що призвані на військову службу по мобілізації, вважати такими, що з 04.03.2022 р. зараховані до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 05.03.2022 р. Вважати такими, що з 04.03.2022 р. прийняли справи та посади і приступили до виконання службових обов`язків.
За змістом витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №248 від 18.09.2022 р. солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_1 18.09.2022 р. отримав поранення під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та був доставлений до КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», м.Бахмут Донецької області.
У період з 19.09.2022 р. по 23.09.2022 р. позивач проходив лікування у Військовій частині НОМЕР_3 АДРЕСА_2 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією виписки з медичної карти за №589.
24.09.2022 р. позивач прибув до пункту постійної дислокації та з урахуванням змісту наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині №285 від 25.10.2022 р. ОСОБА_1 визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпечені здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з пункту постійної дислокації.
Згідно із наявною у матеріалах справи копії виписки про стаціонарне лікування ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_3 АДРЕСА_2 (зокрема, виписка із медичної карти стаціонарного хворого №9925/2022 психоневрологічного відділення (психосоматичного центру) №10), у період з 09.11.2022 р. по 07.12.2022 р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» м. Дніпро.
Надалі у період з 08.12.2022 р. по 06.01.2023 р. та у період з 20.01.2023 р. по 17.02.2023 р. ОСОБА_1 проходив лікування у ДУ «Український державний науково-дослідний інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України, м.Дніпро, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого за №5531 та за №393.
Слід зауважити, що вищенаведені обставини щодо проходження позивачем лікування у відповідних медичних установах сторонами у справі не заперечуються.
З урахуванням змісту витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №212 від 03.04.2023 р. позивача визначено вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункті постійної дислокації частини та з 03.04.2023 р. зараховано на котлове забезпечення військової частини.
Згідно із витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 р.: «4.Вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації: 4.29. Солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, вважати таким, що 09 травня 2023 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації. Виключити з котлового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року. Виключити з грошового та речового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року.».
Крім того, в матеріалах справи міститься доповідь командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.05.2023 р. про самовільне залишення частини військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) солдатом ОСОБА_1 (без зброї), за змістом якої попередньо встановлено, що 09.05.2023 р. о 08:00 було виявлено відсутність на ранковому шинкуванні солдата ОСОБА_1 колишнього військовослужбовця 2 механізованого батальйону. Пошукові заходи результату не дали. На телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Місцезнаходження невідоме.
Вищенаведену інформацію було надано командиром 2 механізованого батальйону капітаном ОСОБА_4 .
На виконання вищевказаного наказу командира ВЧ НОМЕР_1 комісією за результатами проведеного службового розслідування було складено та підписано Акт про службове розслідування від 05.07.2023 р.
- вирішити питання, щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст.11. 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей І, 2 абзацу 1, 5 ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу військової частини НОМЕР_1 ;
- помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 р. №260 колишньому гранатометнику 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який, перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 09.05.2023 р., а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 р. за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі.
ОСОБА_1 звертався до командира ВЧ НОМЕР_1 із письмовим рапортом від 10.05.2023 р., в якому просив надати йому направлення на повторне проходження ВЛК.
У подальшому представник позивача - адвокат Михайленко Д.П. звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із адвокатським запитом від 01.06.2023 р., в якому просив надати належним чином завірені копії наказів, (виписки з наказів) про проходження ОСОБА_1 військової служби, переміщення по службі, накладення стягнень тощо за період з 04.03.2022 р. по теперішній час, накази про участі в бойових діях, бойові розпорядження та витяги з бойового журналу тощо, також матеріали службових розслідувань щодо ОСОБА_1 як особи, що залишив самовільно військову частину.
Також адвокатом Михайленко Д.П. направлено до командира ВЧ НОМЕР_6 заяву від 01.06.2023 р., в якій представник позивача просив здійснити ОСОБА_1 перерахунок додаткової винагороди в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, як зазначено у п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» під час перебування на передовій та лікуванні при отриманні поранень у медичних закладах в умовах стаціонару, та здійснити відповідні виплати.
У позовній заяві зазначено, що 05.09.2023 р. представником позивача отримано від ВЧ НОМЕР_1 відповідь на адвокатський запит та подану ним заяву, до якої, зокрема, було додано наказ від 09.05.2023 р. за №320.
Не погодившись з діями відповідача та із оскаржуваним наказом, ОСОБА_1 звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно частини 1 пункту 20 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 р., затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022 р., введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 р. продовжувався строк дії воєнного стану в Україні, що триває по даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 р. (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 14 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
У відповідності до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини 2 статті 24 Закону №2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Відповідно до пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р. (далі - Положення №1153/2008), для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Пунктом 144-2 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Згідно пункту 15 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 р., грошове забезпечення не виплачується військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Так, згідно із витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 р.: «4.Вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації: 4.29. Солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, вважати таким, що 09 травня 2023 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації. Виключити з котлового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року. Виключити з грошового та речового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року.».
Отже, згідно з оскаржуваним наказом командира військової частини по стройовій частині позивача вважати таким, що 09.05.2023 р. самовільно залишив військову частину та з 09.05.2023 р. позивача знято з котлового, грошового та речового забезпечення.
У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 не може проходити військову службу та виконувати бойові завдання за станом здоров`я, з приводу чого він звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із письмовим рапортом від 10.05.2023 р., в якому просив надати направлення на повторне проходження ВЛК.
Також у відповіді на відзив зазначено, що з аналогічним проханням звернулася дружина позивача у поданій нею заяві до командування ВЧ НОМЕР_1 , що датована 10.05.2023 р.
Стосовно вищенаведених доводів слід зазначити наступне.
Відповідно до приписів частини 10 статті 1 Закону №2232-XII та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України 14.08.2008 №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).
У відповідності до пункту 2.1 Положення №402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Відповідно до підпункту "б" пункту 6.1 Положення №402 направлення на медичний огляд проводиться: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.
За правилами ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом оскаржуваного наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 р. позивача вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації: вважати таким, що 09.05.2023 р. самовільно залишив військову частину та знято з котлового, грошового та речового забезпечення, в той час як рапорт позивача та заява його дружини датовані 10.05.2023 р.
Одночасно із цим, суд зауважує, що позивач не надав суду жодних доказів про те, що він у період з 04.05.2023 р. (дата постанови ВЛК, згідно з якою позивача визнано придатним до несення військової служби) по 09.05.2023 р. (включно) скаржився командуванню відповідача про стан здоров`я з проханням відправити його на огляд до лікаря чи проходження ВЛК (в тому числі з письмовими рапортами, в яких наполягав на проходженні ВЛК для визнання не придатним до служби за станом здоров`я), а відтак відповідач в особі командування не був обізнаний про незадовільний стан здоров`я позивача та наявність потреби в повторному направленні ОСОБА_1 на ВЛК для прийняття рішення щодо стану здоров`я.
Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що підставою для видання спірного наказу став факт самовільного залишення позивачем місця служби, обставини, які можуть свідчити про склад в діях військовослужбовця дисциплінарного проступку та кримінального правопорушення.
Відповідно до абз. 2 ст. 28 Статуту внутрішньої служби, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (ст. 12 Статуту внутрішньої служби).
Згідно ст. 254 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Таким чином, у разі раптового погіршення здоров`я та після відвідування медичного закладу військовослужбовець зобов`язаний негайно повідомити про ці факти свого безпосереднього начальника.
Всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства, позивачем не надано доказів в підтвердження поважних причин відсутності на військовій службі з 09.05.2023 р., не надано доказів попередження своїх керівників про причини відсутності, що обумовлює висновок про відсутність позивача в зазначені дні на службі без поважних причин та не повідомлення причин відсутності свого керівництва.
Як свідчать обставини справи, ОСОБА_1 у встановленому порядку не звертався до свого командира із рапортом про можливість відлучення з місця служби 09.05.2023 р., на лікування не направлявся та на підставі відповідного наказу ВЧ у відпустці позивач не перебував, з огляду на відсутність доказів протилежного.
Відлучення військовослужбовця з місця служби на законних чи обґрунтованих підставах позивачем також не доведено.
Отже, позивачем не підтверджено відповідними (належними) доказами звернення до свого безпосереднього командування, наявність відповідного рішення, яким дозволено позивачу 09.05.2023 р. залишити місце служби або направлення на лікування чи з інших поважних причин звільнення від виконання військового обов`язку на певний період.
У тому числі, позивач на момент виникнення спірних правовідносин не переведений до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби.
При цьому, оскільки самовільне залишення військової частини та дезертирство, відповідно до Кримінального кодексу України є кримінальними правопорушеннями (ст.ст. 407, 408), правовій спір щодо того, чи є в діях позивача склади зазначених злочинів, може бути вирішено виключно в порядку кримінального судочинства.
В порядку адміністративного судочинства, суд лише констатує, що станом на 09.05.2023 р. у командування військової частини, були всі підстави для призначення службового розслідування та попереднього обліку ОСОБА_1 , як такого, що самовільно залишив військову частину.
З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено та судом не встановлено підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 р., а також підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо винесення спірного наказу.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладені в основу спору у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторони, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення у даному спорі.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до приписів статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із приписами ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») про визнання протиправними дій та скасування наказу, - відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 31.05.2024 р.

Суддя О.М. Неклеса