Справа № 620/13391/23
Суддя: Василь НЕПОЧАТИХ
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року Чернігів Справа № 620/13391/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Непочатих В.О.,

при секретарі Васил`євій А.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Кашиної С.В., Остапенко О.Ю., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернігівської митниці про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити певні дії, м

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Чернігівської митниці, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102210/2023/000013.

- зобов`язати Чернігівську митницю провести митне оформлення транспортного засобу DAIMLER SP250, 1961 року випуску за митною декларацією UA3531U5.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним було надано всі необхідні документи для підтвердження його права на пільгове розмитнення автомобіля та звільнення від оподаткування митними платежами, у зв`язку із переселенням на постійне місце проживання в Україні протягом шести місяців з дня видачі документа. Вказує, що у спірному рішенні не зазначено конкретних обставин, які викликали відповідні сумніви та причини неможливості дійти висновку, на підставі поданих позивачем документів, що позивач до дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне місце проживання в Україні громадянин, проживав на території країни, з якої він прибув не менше трьох років, а також не зазначено які саме документи необхідно надати позивачу, надання яких може усунути сумніви у достовірності того, що автомобіль перебував в Республіці Панама більше року. Тому вважає картку відмови № UA102210/2023/000013 у митному оформленні транспортного засобу марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідачем подано до суду відзив, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що за результатами опрацювання наданих декларантом документів комісією було встановлено, що в даному випадку відсутні підстави для здійснення митного оформлення автомобіля зі звільненням від оподаткування, оскільки ОСОБА_2 не в повному обсязі дотримані вимоги пункту 3 частини десятої статті 374 Митного кодексу України. Зазначає, що відповідно до наданих позивачем документів відсутній факт його постійного проживання протягом трьох років на території країни, з якої прибув, що є обов`язковою умовою. Також вказує на відсутність доказів реєстрації вказаного автомобіля у Республіці Панама.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій він свою правову позицію підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачем були подані заперечення, в яких підтримав викладені у відзиві обставини і просив винести рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

13.03.2021 на митну територію України на адресу громадянина ОСОБА_2 за попередньою митною декларацією від 10.03.2021 № UA102030/2021/830856 ввезено легковий автомобіль марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 33).

16.03.2021 зазначений транспортний засіб був доставлений в місце доставки ТОВ «МТ-РІВНОПІЛЛЯ» (15586, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, с. Рівнопілля, Гомельське шосе, 6) зону митного контролю відділу митного оформлення № 2 митного поста «Чернігів-вантажний» Північної митниці Держмитслужби, про що до ЄАІС Держмитслужби внесено відповідну відмітку.

Того ж дня легковий автомобіль марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , за митною декларацією від 16.03.2021 № UA102030/2021/632892 поміщений у митний режим «митний склад» та розміщений на зберігання на митному складі відкритого типу (реєстраційний номер у реєстрі митних складів M/0469/V/01) ТОВ «МТ-Рівнопілля» (т. 1, а.с. 35).

Листом Чернігівської митниці від 15.08.2022 № 7.11-3/7.11-17-01/17/3918 митним органом поінформовано ТОВ «МТ-Рівнопілля» та громадянина ОСОБА_2 про факт анулювання дозволу на відкриття та експлуатацію митного складу відкритого типу ТОВ «МТ-Рівнопілля» та про необхідність на виконання вимог положень частини другої статті 429 Митного кодексу України протягом 30 днів з дня анулювання дозволу на відкриття та експлуатацію митного складу, переміщення товарів, які зберігаються на цьому складі, під митним контролем їх власником, уповноваженою ним особою або утримувачем митного складу на інший митний склад, на склад митного органу чи заявлення в інший митний режим, а саме в строк до 13.09.2022 (т. 1, а.с. 58).

13.09.2022 вищевказаний автомобіль був перевезений з митного складу Рівнопілля до Чернігівської митниці, де був розвантажений та поміщений в зону митного контролю з метою його розмитнення.

13.09.2022 позивачем до митного органу подано митну декларацію від 13.09.2022 № UA102170/2022/002148 на легковий автомобіль марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 та зазначений автомобіль поміщений у митний режим «реекспорт» для вивезення за межі митної території України (т.1, а.с. 36).

22.09.2022 до Чернігівської митниці надійшла заява громадянина ОСОБА_2 від 21.09.2022 № б/н з проханням анулювання митної декларації від 13.09.2022, за якою транспортний засіб поміщений в режим «реекспорт», та поміщення автомобіля марки DAIML SP250, 1961 року випуску, на склад Чернігівської митниці.

У зв`язку із тим, що у вищезазначеній заяві ОСОБА_2 не було зазначено номеру митної декларації, яку він просить анулювати, 26.09.2022 до Чернігівської митниці ним була подана нова заява від 21.09.2022 № б/н з аналогічним проханням анулювання митної декларації від 13.09.2022 № UA102170/2022/002148, за якою транспортний засіб поміщений в режим «реекспорт», та поміщення автомобіля марки DAIML SP250, 1961 року випуску, на склад Чернігівської митниці (т.1, а.с. 59).

27.09.2022 року до Чернігівської митниці громадянин ОСОБА_2 направив заяву від 27.09.2022 (вхідний Чернігівської митниці № Л/7241/ДЗН/10-02-09 від 27.09.2022), в якій просив у зареєстровану Чернігівською митницею заяву за № Л/7152/ДЗН/10-02-09 від 26.09.2022 відкликати, а заяву, яка зареєстрована Чернігівською митницею за №Л/7052/ДЗН/10-02-09 від 22.09.2022, розглянути лише в частині розміщення автомобіля на склад митного органу.

21.10.2022 після отримання від ОСОБА_2 довіреності від 20.10.2022 громадянином ОСОБА_1 за уніфікованою митною квитанцією МД-1 від 21.10.2022 серія КВ № 260228 легковий автомобіль марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 фактично розміщений на складі Чернігівської митниці (т.1, а.с. 76).

26.07.2023 до відділу митного оформлення «Центральний» митного поста «Чернігів» подано митну декларацію № 23UA31U5 з метою випуску у вільний обіг легкового автомобіля марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , із звільненням від оподаткування митними платежами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну громадянина ОСОБА_2 (т.1, а.с. 37).

У зв`язку із тим, що громадянином ОСОБА_2 не надано документів, які підтверджують те, що до дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років, а також не надано документів, які підтверджують те, що до дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, митним постом «Чернігів» відмовлено в оформленні митної декларації № 23UA31U5 та видано карту відмови № UA102210/2023/00004 (т. 1, а.с. 38).

24.08.2023 до відділу митного оформлення № 1 митного поста «Чернігів» подано нову митну декларацію № 23UA95U8 з метою випуску у вільний обіг легкового автомобіля марки DAIMLER SP250, 1961 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 , із звільненням від оподаткування митними платежами, у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну громадянина ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 39).

Митним постом «Чернігів» відмовлено в оформленні митної декларації №23UA95U8 та видано карту відмови № UA102210/2023/00013 у зв`язку із тим, що громадянином ОСОБА_2 : не надано документального підтвердження самого факту переселення на постійне місце проживання, оскільки відповідно до поданих документів громадянин ОСОБА_2 має право на постійне проживання в Республіці Панама до 15.07.2027, в той же час мав посвідку на тимчасове проживання в Україні; не надано документів, які підтверджують те, що до дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року (т. 1, а.с. 40-41).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.

Відповідно до частини першої статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно частини першої статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи (частина перша статті 257 Митного кодексу України).

Митне оформлення - це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (пункт 23 частини першої статті 4 Митного кодексу України).

За приписами підпункту «б» пункту 3 частини десятої статті 374 Митного кодексу України при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина та початкового облаштування, що ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну протягом шести місяців з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, за умови документального підтвердження того, що до дня видачі цього документа громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років: транспортні засоби особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного громадянина, який досяг 18-річного віку), за умови документального підтвердження того, що до дня видачі документа, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні.

З аналізу викладених норм слідує, що законодавством визначені умови звільнення від оподаткування митними платежами товарів, що ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну (у тому числі транспортні засоби), а саме:

- ввезення транспортного засобу протягом шести місяців з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні (наявність посвідки на постійне місце проживання в Україні);

- надання документального підтвердження, що до дня видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років;

- надання документального підтвердження, що до дня видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні.

Пунктом 45 статті 4 Митного кодексу України визначено, що постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що

- позивач проживає в Україні та має посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , видану 21.09.2020 органом 7401;

- позивач постійно проживав на території країни попереднього місця проживання не менше трьох років, про що свідчить посвідка про постійне місце проживання в Республіці Панама № Е-8-97919, яка видана 15.09.2017;

- позивачем надано докази, зокрема, сертифікат від 25.06.2004, який підтверджує, що позивач є власником транспортного засобу і транспортний засіб відноситься до тих, які не підлягають реєстрації.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що умови визначені частиною десятою статті 374 Митного кодексу України, які забезпечують митне оформлення транспортного засобу зі звільненням від оподаткування при переселенні громадянина на постійне місце проживання в Україну були дотримані, а тому картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102210/2023/000013 є протиправною та підлягає скасуванню.

Позовна вимога про зобов`язання Чернігівську митницю провести митне оформлення транспортного засобу DAIMLER SP250, 1961 року випуску за митною декларацією UA3531U5 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стосовно інших посилань відповідача, то суд критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 200/10535/19-а.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи, у розмірі 11000,00 грн., суду було надано копії наступних документів: квитанцію № 070045 від 04.09.2023, ордер № 1062414 від 04.09.2023, копією договору про надання професійної правничої допомоги та юридичних від 06.03.2021, квитанцію від 19.12.2023 № 3404355.

Відповідачем було подано клопотання про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки договір про надання професійної правничої допомоги та юридичних від 06.03.2021 не пролонгований, актів виконаних робіт суду не надано.

Дослідивши документи та враховуючи предмет спору, суд дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11000,00 грн., що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є «неминучими».

Дана справа є справою незначної складності, цей спір не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до розгляду у суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката, зокрема, в частині з`ясування обставин справи, вивчення наданих документів, вивчення законодавства, аналізу судової практики, підготовка та складання позовної заяви.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, розрахунку таких витрат, а також часткове задоволення позовних вимог, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 5000,00 грн.

Керуючись статями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Чернігівської митниці (пр-т Перемоги, 6, м. Чернігів, 14017, ) про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA102210/2023/000013.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівської митниці на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.05.2024.

Суддя Василь НЕПОЧАТИХ