Справа № 120/8473/23
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2024-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 травня 2024 р. Справа № 120/8473/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій на стадії виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі №140/1960/20-а щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі №140/1960/20-а.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в процесі виконання рішення суду від 17.11.2020 у справі №140/1960/20-а відповідачем порушені права та законні інтереси позивача, які полягають у тому, що при обрахунку та виплаті середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні не була включена щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73. Зазначає, що підстави вважати таку додаткову винагороду разовим платежем відсутні, оскільки позивачу вона нараховувалась і виплачувалась щомісяця. За таких обставин просить позов задовольнити.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву від 05.07.2023 та повторно від 13.07.2023 відповідач позовні вимоги не визнав у зв`язку з їх безпідставністю. Зокрема, вказав, що розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду здійснювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», до розрахунку середнього заробітку увійшли всі діючі (що мають постійний характер) види грошового забезпечення. Також вказує на те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду не входить до структури заробітної плати і не є іншою виплатою, яка передбачена законодавством про працю, тому податок на доходи фізичних осіб, утриманий із суми середнього заробітку, компенсації не підлягає. З огляду на наведені доводи, просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

05.07.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій він просить суд: визнати протиправними дії на стадії виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі №140/1960/20-а щодо не врахування щомісячної додаткової винагороди та винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язання нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову винагороду та винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі №140/1960/20-а.

15.08.2023 до суду подані письмові докази, а саме відповідь НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби (військова частина НОМЕР_2 ) від 27.07.2023 №11/6343 на адвокатський запит від 06.07.2023 №743 щодо виплати позивачу додаткової грошової винагороди та винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10.07.2020 у справі №120/1960/20-а визнано бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.04.2016; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.04.2016.

Рішенням Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 у справі №120/1960/20-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, у відмовленій частині - скасовано. Прийнято в цій частині нову постанову якою позовні вимоги задовольнити. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення 07.04.2016 остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас Збройних Сил України. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати на виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2016 по 10.07.2020 (день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі). В решті рішення залишено без змін.

25.04.2023 представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 05.04.2023 №729, в якому просив повідомити чи включена до середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, який було нараховано та виплачено позивачу, щомісячна додаткова грошова винагорода та винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, чи проведена при обрахунку даного середнього розміру грошового забезпечення компенсація нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

У відповідь на вказаний адвокатський запит відповідач листом від 28.4.2023 №11/3306-23-вих повідомив представника позивача про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода та винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не включалась до розрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні, а також про те, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стосовно компенсації податку на прибуток з доходів фізичних осіб, утриманого із суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні останнього із військової служби за період з 08 квітня 2016 року по 10 липня 2020 року, рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/6352/21 відмовлено.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону.

Статтями 1, 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, проводячи аналіз викладених правових норм такий свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Судом встановлено, що перед звільненням щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена Інструкцією про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС від 02.02.2016 №73, нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, а тому підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

За наведеного правового регулювання та обставин справи до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, відповідачем безумовно має бути включена щомісячна додаткова грошова винагорода, що передбачена наказом МВС від 02.02.2016 №73.

Згідно абзацу 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Отже, міністру внутрішніх справ України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Таким чином, при визначенні розміру грошового забезпечення застосовуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Верховний Суд у постанові від 20 січня 2022 у справі №520/15971/2020 зазначає, що відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 у справі № 522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Зміст Постанови №889 свідчить, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 у справі № 522/2738/17.

Встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Отже, виключивши піднормативним актом щомісячну додаткову грошову винагороду зі складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат Міністерство внутрішніх справ України вийшло за межі наданого предмету регулювання порядку виплати такої винагороди.

Крім того, ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Відтак щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2021 у справі №825/997/17, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України в постановах від 04 листопада 2014 у справі № 21-473а14, від 03 березня 2015 у справі № 21-32а15 та від 19 травня 2015 у справі № 21-466а15.

Таким чином, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанова № 889, а не Інструкція № 73 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

При цьому суд зауважує, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичного характеру, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.

За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним серед іншого в постановах від 02 червня 2021 року у справі №240/11441/19, від 10.06.2021 у справі №126/2383/16-а, від 17.06.2021 у справі № 423/2139/17.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково шляхом визнання протиправними дій НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо неврахування щомісячної додаткової грошову винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 при виконанні постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року в справі №120/1960/20-а та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову грошову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року в справі №120/1960/20-а. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви суд зазначає, що у відповідності до статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, станом на момент виникнення спірних правовідносин, строк звернення до суду з позовною заявою про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Згідно з частинами 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЄСПЛ у п. 36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003 зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, п. 29).

Перевіривши обґрунтованість основних доводів сторін та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрат, пов`язаних з розглядом справи, не встановлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо неврахування щомісячної додаткової грошову винагороди при обрахунку середнього розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 при виконанні постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року в справі №120/1960/20-а.

Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення, включивши до його обрахунку щомісячну додаткову грошову винагороду, з урахуванням раніше сплачених коштів на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 року в справі №120/1960/20-а.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович