Справа № 520/1482/23
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 р.Справа № 520/1482/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Крупської К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 27.02.24 року по справі № 520/1482/23

за позовом ОСОБА_1

до Харківської обласної прокуратури

про визнання, скасування наказу, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківської обласної прокуратури, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Харківської обласної прокуратури від 15.12.2022 №1902к про звільнення позивача;

- поновити позивача в органах прокуратури України на посаді прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що його звільнено з посади прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури. На переконання позивача, оскаржуваний наказ керівника обласної прокуратури "Про звільнення" від 15.12.2022 №1902к є протиправним, оскільки його волевиявлення стосовно звільнення з посади не було добровільним, приймалось емоційно та під тиском.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що заява про звільнення з посади прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури за власним бажанням з 15.12.2022 складена позивачем за відсутності власного внутрішнього волевиявлення та під впливом психологічного тиску. Також вказує, що він був позбавлений можливості відкликати заяву та продовжити працювати в Чугуївській окружній прокуратурі, оскільки знаходився в закладі попереднього ув`язнення.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, відповідачем зазначено, що доводи позивача про те, що Харківською обласною прокуратурою видано наказ від 15.12.2022 №1902к про звільнення його з посади прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області з 15.12.2022 в порушення чинного законодавства є необгрунтованими. Зазначає, що позивача звільнено з посади саме за власним бажанням, при цьому вчинення заходів психологічного або іншого впливу не здійснювалось.

В судовому засіданні позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати, з підстав наведених в апеляційній скарзі та позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з липня 2009 року по 15.12.2022 працював в органах прокуратури Харківської області (з 11.09.2020 перейменовано у Харківську обласну прокуратуру згідно наказу Генерального прокурора "Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур" від 03.09.2020 №410 без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань).

З березня 2021 року позивача призначено на посаду прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області.

Позивач 14.12.2023 подав на ім`я керівника обласної прокуратури - ОСОБА_2 , заяву наступного змісту: "Прошу Вас звільнити мене з органів прокуратури за власним бажанням з 15.12.2022".

На підставі вказаної заяви, наказом керівника обласної прокуратури Харківської області "Про звільнення" від 15.12.2022 №1902-к позивача звільнено з посади прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури, за власним бажанням на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 15.12.2022.

Листом від 15.12.2022 №07-184 вих-22 позивача проінформовано про його звільнення з посади прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області та з органів прокуратури з 15.12.2022.

Вважаючи наказ керівника Харківської обласної прокуратури від 15.12.2022 №1902-к протиправним, у зв`язку з відсутністю власного бажання звільнення з посади прокурора, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII.

Згідно із частиною 1 статті 16 Закон України №1697-VII незалежність прокурора забезпечується, у тому числі особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Положенням частинами 3 вказаної статті Закону України №1697-VII передбачено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді визначені статтею 51 Закону України №1697-VII.

Зокрема, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

У статті 58 Закону України №1697-VII передбачено особливості звільнення прокурора з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

Так, правилами цієї статті унормовано, що прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час перебування на посаді.

Заява про звільнення за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відповідно до статті 222 Кодексу законів про працю України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Нормами спеціального законодавства не врегульовано процедуру розгляду заяви прокурора про звільнення за власним бажанням, тому слід враховувати наступні положення трудового законодавства.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Системний аналіз наведених правових норм вказує, що гарантії незалежності прокурора обумовлюються, у тому числі особливим порядком призначення на посаду та звільнення з посади. Звернення прокурора із заявою про звільнення за власним бажанням є правом прокурора, яке не підлягає додатковому обґрунтуванню (мотивуванню).

Норми спеціального законодавства свідчать про те, що у такому випадку прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За загальним правилом трудового законодавства, з огляду на обов`язок працівника попередити власника або уповноваженого за два тижні до наступного звільнення, на визначення дати звільнення працівника за власним бажанням впливають наявність поважних підстав або відсутність таких.

Згідно з переліком поважних мотивів (причин), наведених у частині 1 статті 38 КЗпП України, вихід на пенсію є поважною причиною (мотивом) для звільнення працівника у строк, зазначений ним у заяві.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що роботодавець не має права висувати до працівника будь-які вимоги при звільненні за власним бажанням. Зокрема, неподання обхідних листків, не завершення дорученої роботи, інші обставини не звільняють роботодавця від обов`язку припинити трудовий договір і провести з працівником повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації .

Водночас, у заяві про звільнення з посади за власним бажанням позивач самостійно зазначив дату, з якої має бути реалізовано його звільнення.

Будь-які заперечення від керівника органу прокуратури чи перешкоди в реалізації цього права позивача були відсутні.

При цьому, матеріали справи не містить визначених законом доказів про застосування до нього безпідставних заходів впливу, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Доводи позивача про те, що внаслідок обставин, що склалися на момент написання заяви про звільнення його волевиявлення про звільнення мало емоційний характер і не відповідало дійсному бажанню, колегія суддів вважає необгрунтованим.

Посилання позивача на те, що написанням і поданням заяви про звільнення за власним бажанням він у такий спосіб хотів уникнути сильного душевного хвилювання, у спірних правовідносинах не мають правового значення, оскільки, одержавши відповідну заяву, керівник органу прокуратури має діяти у порядку та спосіб, встановлені законодавством.

Колегія суддів враховує пояснення свідка - ОСОБА_3 , як надані в суді першої інстанції та який зазначив, що під час затримання позивача відповідними органами у приміщенні Чугуївської окружної прокуратури Харківської області він прибув до позивача для захисту його інтересів. Вказав, що в його присутності позивачем було написано заяву про звільнення за пропозицією працівників ДБР. Зазначає, що вказана заява була написана під тиском співробітників ДБР, оскільки, на думку позивача, інші варіанти були відсутні. Повідомив, що співробітники прокуратури присутні не були.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, ні позивач, ні його представник не зверталися до відповідних органів із визначеною у законодавчому порядку заявою щодо протиправних дій та тиску на нього під час затримання, як це визначено положеннями частини шостої статті 206 Кримінально-процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що його примусили подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, оскільки не надано доказів здійснення на позивача будь-якого психологічного тиску та впливу з метою примусити написати заяву про звільнення.

При цьому, слід зазначити, що приймаючи рішення про подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням, позивач повинен усвідомлювати наслідки такого рішення.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 06.03.2024 по справі №380/16801/22, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Отже, оскільки позивач реалізував своє право та подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням із визначенням конкретної дати звільнення, будь-які заперечення з приводу поданої заяви у керівництва були відсутні, обставини, які б свідчили про застосування до позивача тиску та примушування його до написання цієї заяви, не знайшли свого обґрунтованого підтвердження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при виданні оскаржуваного наказу відповідач діяв з дотриманням норм чинного законодавства, на виконання своїх повноважень таобґрунтовано, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 по справі № 520/1482/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова Л.В. Курило
Повний текст постанови складено 29.05.2024