Справа № 160/29778/23
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати дії військової частини НОМЕР_2 протиправними щодо не реагування на рапорт ОСОБА_1 від 01.06.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- у випадку задоволення позову встановити судовий контроль за виконанням рішення суду, а саме: зобов`язати військову частину НОМЕР_2 подати звіт про виконання рішення суду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 24.02.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді солдата, з 02.01.2023 зарахований на посаду інженера сапера окремої механізованої бригади Третій батальйон, окремий інженерно саперний взвод, військової частини НОМЕР_1 . Позивач зазначає, що ним подано рапорт до частини НОМЕР_1 , через додаток Signal та на електронну пошту командира, про звільнення з лав ЗСУ на підставі абзацу 35 підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю з відповідними наданими документами, що підтверджують підставу для звільнення. Проте даний рапорт відповідачем не розглянуто та відповідного наказу не прийнято. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в її задоволенні, оскільки до військової частини НОМЕР_1 (зокрема до стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ) рапорт від ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби не надходив. Доказів про подачу відповідного рапорту до військової частини НОМЕР_1 позивач не надав. Також, у відзиві вказано, що ОСОБА_1 з 31.05.2023 обліковується у військовій частині НОМЕР_1 , як тимчасово відсутній та знятий з усіх видів забезпечення, оскільки останній самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . З 31.05.2023 солдат ОСОБА_1 на зв`язок не виходив, до військової частини НОМЕР_1 станом на дату подання відзиву не прибув. До 31.05.2023 військовослужбовець зі скаргами на здоров`я не звертався, про будь-які проблеми (потреби) своїх командирів (начальників) не повідомляв. Будь-яких доказів щодо знаходження на лікуванні (або ж повідомлення про місцеперебування), в тому числі рапорту на звільнення з військової служби до військової частини НОМЕР_1 не надав та не направляв. Відповідач вказує, що для належного оформлення усіх документів та дотримання порядку звільнення з військової служби військовослужбовець має бути присутнім у військовій частині. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 24.02.2022 проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді солдата, а з 02.01.2023 зарахований на посаду інженера сапера окремої механізованої бригади Третій батальйон, окремий інженерно саперний взвод, військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №149 від 31.05.2023 ОСОБА_1 обліковується у військовій частині НОМЕР_1 як тимчасово відсутній та знятий з усіх видів забезпечення, оскільки останній самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2023 позивачем складено рапорт про звільнення його з військової служби в зв`язку з тим, що його дружина має інвалідність ІІІ групи безстроково, що передбачено пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». До рапорту були надані нотаріально завірена копія свідоцтва про шлюб, нотаріально завірена копія довідки МСЕК, нотаріально завірені копії паспортів та ІНН позивача та його дружини.
Вказаний рапорт 02.06.2023 направлено до Міністерства оборони України, що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Міністерством оборони України рапорт отримано 08.06.2023, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні.
Також судом встановлено, що 02.08.2023 на адресу Міністерства Оборони України надіслано адвокатський запит від 26.07.2023 щодо надання інформації про звільнення чи відмову про звільнення ОСОБА_1
Міністерством оборони України адвокатський запит отримано 07.08.2023, що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення.
Не погоджуючись з бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102 в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232)
Статтею 24 Закону №2232 унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до ч. 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абз. 6 пп. «г» п.2 ч.4ст. 26 Закону №2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Згідно з ч.7 ст. 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до п. 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.
Так, пп. 2 п. 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення з військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною 3, пунктом 2 частини 4, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Стосовно порядку звільнення п.233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення №1153/2008).
Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з пунктом 12.9 розділу XII Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Відповідно до вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548 (далі - Статуту) передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 наведеного Статуту встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Підпункт 3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.
Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається той рапорт, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем 01.06.2023 складено рапорт про звільнення з військової служби в зв`язку з тим, що його дружина має інвалідність ІІІ групи безстроково, що передбачено пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Проте належних та допустимих доказів направлення рапорту безпосередньому командиру військової частини матеріали справи не містять.
Судом не приймаються до уваги, як належні докази, прін-скріни з додатку Signal та електронної пошти, оскільки з них неможливо встановити відправника та адресата, зміст направленого файлу.
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.
Як вже зазначалося, 02.06.2023 рапорт про звільнення з військової служби направлено саме до Міністерства оборони України.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту дотримання позивачем вимог Положення №1153/2008 та Інструкції №170 в частині процедури звільнення з військової служби, а саме - подання рапорту про звільнення з військової служби на адресу відповідача.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача розглянути такий рапорт про звільнення з військової служби та прийняти передбачене законом рішення про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
Щодо твердження позивача про перебування на лікуванні, суд зазначає наступне.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24.03.1999 №548 (далі - Статут).
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначаються загальні обов`язки військовослужбовців. Так, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;… виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
На підставі ст. 254-256 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.
Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.
Як визначено пунктом 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
Військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.
Матеріалами службового розслідування встановлено відсутність позивача в період з 31.05.2023, однак в порушення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, позивач не отримав дозволу на залишення військової частини, що свідчить про те, що він її залишив самовільно, а його доводи про зворотне спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Докази направлення рапорту та документів на підтвердження необхідності перебувати на лікуванні позивач до суду не надав.
Крім того, судом встановлено, що відповідач під час службового розслідування здійснив опитування безпосереднього керівництва позивача та відповідно до наданих пояснень позивач з ним на зв`язок не виходив, причини відсутності у частині не повідомляв.
За таких обставин, позивач не дотримався обов`язку та порядку подачі рапорту щодо необхідності лікування.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 77, 243-246, 255, 257 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя О.В. Маковська