Справа № 520/37/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 р. Справа № 520/37/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2023, м. Харків, повний текст складено 22.12.23 по справі № 520/37/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 156705,32 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000, 00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 52189 грн 25 коп. Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 52189,25 грн, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги ті обставини, що 14.05.2022 позивач особисто подав рапорт на звільнення до сектору кадрового забезпечення Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області. Цього ж дня, після отримання Лозівським РВП наказу ГУ НП в Харківській області від 14.05.2022 №249 о/с про звільнення майора поліції ОСОБА_1 останнього було за допомогою мобільного зв`язку ознайомлено та він 14.05.2022 здав до сектору кадрового забезпечення Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області службове посвідчення серії НОМЕР_1 та особистий жетон №0088398, що підтверджується доповідною запискою СКЗ Лозівського РВП ГУ НП в Харківській області від 09.02.2023 №753/119/88/01/12-2023. Твердження позивача про те, що його не було повідомлено про звільнення не відповідає дійсності. При цьому в день звільнення старший майор поліції ОСОБА_1 не перебував на службі. Крім того, позивачем до 29.08.2022 ніяких дій, у вигляді приїзду до ГУ НП в Харківській області та/або зверненя до ГУ НП для отримання даного витягу про звільнення, вчинено не було, ніяких доказів про спроби позивача ознайомитися даним наказом матеріали справи не містять. Отже, у період з 14.05.2022 по 29.08.2022 ОСОБА_1 жодного разу не звернувся та не приїхав до ГУ НП в Харківській області для отримання витягу про звільнення, що і є наслідком того, що він свідомо розумів про своє звільнення з моменту написання рапорту про звільнення. Також відповідач зазначив, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, за вказівкою керівництва Національної поліції України, з метою збереження особові справи працівників Головного управління Національної поліції в Харківській області та їх трудові книжки евакуйовано (вивезено) з території області на період дії воєнного стану, у зв`язку з чим видати позивачу наказ про звільнення та трудову книжку після звільнення було неможливо.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №1 Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області.

14.05.2022 позивач особисто подав рапорт про звільнення та наказом від 14.05.2022 №249 о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням на п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Як зазначено у доповідній записці СКЗ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області від 09.02.2023 № 753/119/88/01/12-2023 після отримання Лозівським РВП наказу ГУНП в Харківській області від 14.05.2022 №249 о/ с про звільнення майора поліції ОСОБА_1 повідомлено за допомогою мобільного зв`язку та він 14.05.2022 здав до сектору кадрового забезпечення Лозівського РВП ГУНП в Харківській області службове посвідчення серії НОМЕР_1 та особистий жетон № 0088398.

Розпискою позивача підтверджено , що трудову книжку та копію наказу про звільнення він отримав 29.08.2022.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що трудову книжку (наказ про звільнення) йому видано 29.08.2022, а не у день звільнення 14.05.2022, як передбачено статтею 47 КЗпП України, відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ним вчинялися дії спрямовані на повідомлення позивача про можливість отримання наказу про звільнення, в тому числі засобами телефонного зв`язку, тоді як доведення наказу до відома та вручення наказу є різними по характеру діями. Тому дійшов висновку про наявність підстав для обтяження відповідача обов`язком нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за період вимушеного прогулу за період з 14.05.2022 по 29.08.2022. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку про її необгрунтованість.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за невидачу трудової книжки та наказу про звільнення поліцейського, зі служби не врегульоване положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно положень 5 статті 235 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, з 10.06.2021 у зв`язку з внесенням змін Законом України №1217-ІХ від 05.02.2021 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі" до ст. 47 КЗпП, відсутня норма, яка б зобов`язувала роботодавця у день звільнення видавати працівникові належним чином оформлену трудову книжку.

Згідно пункту 2 розділу IV Порядку формування та ведення особових справ поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.05.2016 № 377 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), особам, звільненим зі служби в поліції, у день звільнення видається копія наказу про звільнення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX, протягом дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. Тобто, якщо підприємство, організація, установа знаходиться у районі активних бойових дій, роботодавець самостійно розв`язує питання зберігання кадрових документів і може прийняти рішення про видачу трудових книжок працівникам.

Водночас норми вказаного закону не звільняють роботодавця від обов`язку видати наказ про звільнення в день звільнення працівника, в тому числі особи, що проходила служби в Національній поліції.

Таким чином, згідно вищенаведених норм, закріплений обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові наказ про звільнення, а у разі затримки її видачі з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові підлягає виплаті середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги зведені до відсутності вини з боку відповідача щодо затримки видачі позивачеві наказу про звільнення, з посиланням на те, що позивач, самостійно не проявляв зацікавленості в його отриманні. Також відповідач посилається на наявність воєнного стану і на об`єктивну неможливість видачі вчасно наказу про звільнення та трудової книжки.

Колегія суддів вищевказані доводи апеляційної скарги не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялися дії спрямовані на повідомлення позивача про можливість отримання наказу про звільнення, в тому числі засобами телефонного зв`язку, тоді як доведення наказу до відома та вручення наказу є різними по характеру діями.

При цьому колегія суддів зважає на те, що в день звільнення зі служби позивач фізично відвідував сектор кадрового забезпечення, про що зазначено у доповідній записці СКЗ Лозівського РВП ГУНП в Харківській області від 09.02.2023 № 753/119/88/01/12-2023, зокрема підтверджується та обставина, що 14.05.2022 здав до сектору кадрового забезпечення Лозівського РВП ГУНП в Харківській області службове посвідчення серії НОМЕР_1 та особистий жетон № 0088398. Тобто в день звільнення позивача (14.05.2022) спеціалісти відділу кадрового забезпечення мали можливість ознайомити позивача із наказом про звільнення під підпис, але вказаного не зробили. Доказів того, що позивач відмовився від отримання наказу про звільнення та трудової книжки, до суду не надано.

В той же час слід зазначити, що адреса проживання ОСОБА_1 - м. Первомайський Харківської області, яке за даними відкритих джерел не знаходилося в окупації, тому колегія суддів не знайшла пояснень тому, чому відповідач не скористався можливістю направити поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки та наказу про звільнення, тим самим допустивше невиправдане зволікання із часом ознайомлення з наказом.

Доказів того, що в місті Первомайський не функціонували поштові відділення Укрпошти матеріали справи не містять. Посилання в апеляційній скарзі на те, що частина території Харківської області перебувала під окупацією і на тимчасово окупованих територіях не функціонували поштові відділення Укрпошти є неспроможними, оскільки, як вже зазначалося вище, місто Первомайський під окупацією не знаходилося.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем порядку вручення наказу про звільнення, що в свою чергу тягне за собою відшкодування, передбачене ст.ч. 5 ст. 235 КЗпП.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати" (далі - Порядок №100).

За змістом пункту 2 Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих/календарних днів, які мають бути оплачені за середньомісячною заробітною платою. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку №100).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, яка виплачується на підставі наказів командирів (начальників) за наявності певних умов, та яка могла бути виплачена працівнику у період вимушеного прогулу, не підлягає виплаті у складі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обчисленого в порядку, визначеному постановою № 100.

В довідці про доходи №391 від 28.10.2023 зазначено суму середнього грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці перед звільненням (березень 2022 року - 15046,09 грн. (31 робочий день), квітень 2022 року - 14706,61 грн. (30 робочих днів) 29782,70 грн., а також середньоденну заробітну плату 487,75 грн.

З урахуванням норм тривалості робочого часу у 2023 році кількість днів вимушеного прогулу становить 107 днів, отже середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 52189,25 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі не висловлює незгоду з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а висловлює незгоду в цілому про задоволення даної вимоги.

Колегія суддів погоджується та вважає правильним розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який був здійснений судом першої інстанції, та погоджується з висновками суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 5218,25 грн.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Підстави для розподілу судових витрат згідно зі ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 по справі № 520/37/23 залишити без змін. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов