Справа № 320/7846/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року м. Київ № 320/7846/23

Київськийокружний адміністративний суд у складі головуючої судді Панової Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправною відмову Головного управління ПФУ у м. Києві від 07.12.2022 року № 27000-27127/Т-02/8-2600/22, яка полягає у неврахуванні позивачу стажу на підземних роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовам праці за Списком 1 відповідно до частини 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у кратності;

2) визнати незаконною невиплату пенсії ОСОБА_1 у періоди з листопада 2016 року по вересень 2017 року; з квітня 2018 року по березень 2019 року; з серпня 2019 року по лютий 2020 року на загальну суму - 66 810 грн. 70 коп. шістдесят шість тисяч вісімсот десять гривень 70 коп.);

3) зобов`язати Головне управління ПФУ у м. Києві зарахувати стаж на підземних роботах з особливо шкідливими і важкими умовам праці за Списком 1 відповідно до частини 3 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у кратності - за кожен рік роботи на підземних роботах додатково по одному року за періоди:

- з 16.06.1983 по 31.07.1983 1 місяць 16 днів;

- з 14.06.1984 по 15.06.1984 2 дні;

- з 16.06.1984 по 31.07.1984 1 місяць 16 днів;

- з 08.08.1985 по 28.02.1994 8 років 6 місяців 21 день;

- з 01.04.1994 по 01.10.1995 1 рік 6 місяців 1 день. Разом 10 років;

4) зобов`язати Головне управління ПФУ у м. Києві повернути позивачу невиплачену пенсію у сумі 66810,70 грн. з виплатою компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що строк його трудової діяльності на підземних роботах, який становить 10 років, не був врахований відповідачем при призначення пенсії у кратності, відповідно до частини третьої статті 24 ЗУ « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.07.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Крім того, суд також витребував у відповідача належним чином засвідчену копію пенсійної справи позивача та запропонував подати до суду відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що період, який підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи визначає підприємство, на якому працював позивач, шляхом надання оформленої належним чином уточнюючої довідки у відповідності зі списками, затверджуваними Кабінетом Міністрів України на підставі первинних документів за час роботи на відповідному підприємстві.

Крім того, відповідачем зазначено, що кошти невиплаченої пенсії позивачу та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, в загальній сумі 66810,70 грн, обліковується в органі, що здійснює соціальні виплати, та має виплачуватися на умовах конкретного порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Як зазначено відповідачем, джерелом виплати позивачу як пенсії, так і компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати є кошти Державного бюджету України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 27.09.2019 № 3010-500018206 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка міститься в матеріалах справи.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві як одержувач пенсії за віком, яка була призначена йому у 2013 році на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку, відповідно до пункту 2 частини 1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Загальний страховий стаж позивача складає 36 років, 10 років з яких є страховим стажем на підземних роботах.

Під час при призначення пенсії, як стверджує позивач, йому не була врахована кратність страхового стажу, відповідно до частини третьої статті 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивачу не виплачувалася пенсія у період з 2016 по 2020 роки на загальну суму 66810,70 грн, з урахуванням суми компенсації компенсаці втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 21.11.2022 звернувся із претензією до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій просив врахувати його стаж на підземних роботах за Списком-1, зарахувавши до 10 років страхового стажу на підземних роботах додатково по 1 року, у відповідності до частини третьої статті 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Крім того, просив надати йому обґрунтований розрахунок та письмові пояснення щодо призупинення пенсійних виплат за 2015-2019 роки та виплатити несплачені суми пенсій.

За результатами розгляду вказаної претензії, Головне управління Пенсійного фонду України м. Києві листом від 07.12.2022 № 27000-27127/Т-02/8-2600/22 надало відповідь, якою позивачу було відмовлено у зарахуванні страхового стажу у кратності та виплаті несплаченої суми пенсії. В обґрунтування відповідач послався на відсутність уточнюючих довідок, передбачених Порядком підтвердження наявного стажу роботи при відсутності трудової книжки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993.

Щодо невиплати пенсії позивачу за окремі періоди, зокрема з листопада 2016 року по вересень 2017 року, з квітня 2018 року по березень 2019 року, з серпня 2019 року по лютий 2020 року на загальну суму 66810,70 грн, відповідач зазначив, що така сума обліковується за позивачем в органі, що здійснює соціальні виплати, та має виплачуватися як внутрішньо переміщеній особі на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1165, проте окремого порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам не прийнято, а тому питання про виплату зазначених коштів буде вирішено після затвердження такого.

Не погоджуючись із правомірністю такої відмови, позивач звернуся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Так, відповідно до Конституції України, право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій всім непрацездатним громадянам України гарантує Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XIІ (далі Закон №1788-XIІ).

Відповідно до частини першої статті 1 зазначеного Закону №1788-XIІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 6, статтею 7 Закону №1788-XIІ, особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

За приписами пункту а) частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XIІ (у редакції станом на 09.12.2012) з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за - списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-ІV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно статті 24 Закону №1058-IV , страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 2 даної статі, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною третьої статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

За кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Частиною першою статті 25 Закону № 1058-ІV передбачено, що коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою: Кс = См х ВС: 100%х 12, де Кс - коефіцієнт страхового стажу; См - сума місяців страхового стажу; Вс - визначена відповідно до цього Закону величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках).

За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1%.

Таким чином, сума місяців страхового стажу є одним з чинників, від якого залежить розмір пенсії.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 призначено пенсію за віком за Списком №1 із застосуванням зниження пенсійного віку та враховано стаж за Списком №1 10 років, але, на думку позивача, Пенсійним фондом не застосовано та не враховано відповідну кратність під час розрахунку стажу для обчислення права на пільгову пенсію, а саме за кожен рік роботи на підземних роботах - додатково по одному року.

Із наданої на вимоги суду відповідачем копії пенсійної справи позивача, вбачається, що стаж ОСОБА_1 за Списком №1 обраховано - 10 років 0 місяців 0 днів, зокрема враховані періоди: з 16.06.1983 по 31.07.1983- 1 місяць 16 днів, з 14.06.1984 по 16.06.1984- 2 дні, з 16.06.1984 по 31.07.1984-1 місяць 16 днів, з 08.08.1985 по 28.02.1994- 8 років 6 місяців 21 день, з 01.04.1994 по 01.10.1995-1 рік 6 місяців 1 день; обрахунку стажу із застосуванням кратності судом не встановлено.

Відтак, у даній справі спірним є не врахування у кратному розмірі періоду трудової діяльності на підземних роботах позивача для належного визначення пільгового стажу під час призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1.

Відповідно до положень статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності трудової книжки або відповідних у ній записів, підтвердження стажу здійснюється згідно з «Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі Порядок №637).

Відповідно до пункту першого Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно пункту три Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року за № 383 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383) визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути зазначено: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видано зазначену довідку.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку № 1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією (трудова книжка та (або) уточнюючі довідки). При цьому, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17 та від 10.10.2019 у справі №234/4585/17, від 19.06.2020 у справі № 359/2076/17.

Дослідивши наявні записи із наданої копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_2 , суд встановив таке.

Згідно із записом трудової книжки № 5 від 16.06.1983, «Прийнятий учнем гірника очисного забою підземним для проходження виробничої практики» на Державне підприємство Шахта «Центральна».

Відповідно до запису трудової книжки № 6 від 31.07.1983, «Звільнений за статтею 39 КЗПП УССР за закінченням виробничої практики».

Таким чином, трудовий період з 16.06.1983 по 31.07.1983 1 місяць 16 днів підтверджується записами у трудовій книжці позивача № 5 та № 6.

За записом трудової книжки позивача № 7 від 14.06.1984, «Прийнятий учнем електрослюсаря підземним для проходження виробничої практики» на Державне підприємство Шахта «Центральна».

Згідно до запису трудової книжки № 8 від 31.07.1984, «Звільнений за статтею 39 КЗПП УССР за закінченням виробничої практики».

Відповідно, трудові періоди з 14.06.1984 по 15.06.1984- 2 дні та з 16.06.1984 по 31.07.1984 - 1 місяць 16 днів підтверджуються записами № 7 та № 8.

Відповідно до запису трудової книжки № 11 від 08.08.1985, «Прийнятий гірничим майстром підземним» на Державне підприємство Шахта «Центральна».

Згідно запису № 12 від 10.11.1987, «Переведений помічником керівника дільниці підземної».

За записом трудової книжки № 13 від 02.10.1991, «Переведений гірничим майстром підземним».

Відповідно до запису № 14 від 01.10.1995, «Звільнений за статтею 38 КЗПП України за власним бажанням».

Таким чином, трудові періоди з 08.08.1985 по 28.02.1994 - 8 років 6 місяців 21 день та з 01.04.1994 по 01.10.1995 - 1 рік 6 місяців 1 день підтверджуються записами у трудовій книжці позивача № 11, №12, №13 та № 14.

На думку суду, право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які ведуть облік трудового стажу своїх працівників і відповідно зберігають всю інформацію щодо проходження їх трудової служби на підприємстві, установі чи організації, здійснюють відповідні записи до трудової книжки, в разі необхідності видають необхідні довідки, відповідно до положень Порядку № 637.

Відповідно, не можна вважати зазначені записи в трудовій книжці позивача недостатніми для встановлення обставин призначення на посаду, періоду роботи на призначеній посаді, саму посаду, професію, характер роботи та інші відомості, які надають можливість встановити чи спростувати належність особи до певного Списку.

Також суд зазначає, що витребування Пенсійним фондом від заявника пенсіонера додаткових документів, згідно з положенням Порядку № 637, а саме: уточнюючих довідок, в яких має бути зазначено періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи: розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видані зазначені довідки, можливо лише у тому випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу (пункт 20 Порядку № 637).

У даному випадку, в трудовій книжці, яка є первинним документом для зарахування трудового стажу, підтверджено всі періоди роботи, що надають право на призначення ОСОБА_1 пільгової пенсії за віком за Списком № 1 із належним обрахуванням та зарахуванням стажу трудової діяльності у кратному розмірі, що має наслідком призначення та нарахування у відповідному розмірі пенсії.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною відмову відповідача, яка полягає у незарахуванні стажу на підземних роботах за Списком-1, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві, викладене у листі від 07.12.2022 № 27000-27127/Т-02/8-2600/22 щодо відмови ОСОБА_1 у врахуванні стажу на підземних роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком-1 відповідно до частини третьої статті 24 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

При цьому, суд наголошує на тому, що оскільки спірні правовідносини виникли внаслідок прийняття протиправного рішення про відмову у зарахування стажу в кратності позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, суд вважає, що саме на вказаний територіальний орган Пенсійного фонду України, у даному випадку, має бути покладений обов`язок щодо виправлення допущеного ним порушення та зарахування відповідного періоду роботи позивача до страхового стажу.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 стаж на підземних роботах з особливо шкідливими і важкими умовами роботи праці за Списком-1 відповідно до частини третьої статті 25 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у кратності - за кожен рік роботи на підземних роботах додатково по одному року.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконною невиплату пенсії позивачу у періоди з листопада 2016 року по вересень 2017 року; з квітня 2018 року по березень 2019 року; з серпня 2019 року по лютий 2020 року та зобов`язати Головне управління ПФУ у м. Києві повернути позивачу невиплачену пенсію у сумі 66810,70 грн з виплатою компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

При цьому, перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду України, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії лише у випадках, прямо передбачених законом.

Проте, суд констатує, що жодна з таких підстав відповідачем не застосована та не доведена, оскільки матеріали справи не містять рішення пенсійного органу про припинення виплати пенсії позивачу з підстав передбачених Законом № 1058-VI.

Отже, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; у цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти у розмірі 66810,70 грн за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, водночас наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 10.11.2021 № 1165.

Щодо посилань відповідача на вказану постанову Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165, якою затверджено "Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території", суд зазначає таке.

У силу абзацу другого пункту 1 названого Порядку пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

Пунктом 4 згаданого Порядку передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.

Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.

У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

Отже, Порядок №1165 визначає додаткові умови виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій за минулий період, що не передбачені Конституцією України та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Конституційний Суд України у Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

У преамбулі до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Таким чином, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд враховує, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім того, як визначено статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про неможливість виплати позивачу недоотриманих сум пенсії, адже наведене свідчить про невиконання державою взятих на себе позитивних зобов`язань.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, у позовній заяві заявлені позовні вимоги щодо визнання незаконною невиплати пенсії позивачу у періоди з з листопада 2016 року по вересень 2017 року; з квітня 2018 року по березень 2019 року; з серпня 2019 року по лютий 2020 року на загальну суму - 66 810,70 грн.

Відтак, враховуючи положення пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд задовольняє дані позовні вимоги частково, оскільки належним способом захисту прав позивача у даному випадку є визнання бездіяльності відповідача протиправною.

Таким чином, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у періоди з листопада 2016 року по вересень 2017 року; з квітня 2018 року по березень 2019 року; з серпня 2019 року по лютий 2020 року на загальну суму - 66 810 грн 70 коп.

При цьому, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку є зобов`язання Головного управління ПФУ у м. Києві саме виплатити позивачу невиплачену пенсію у сумі 66 810,70 грн., а не повернути її як просить позивач у позові, оскільки дана сума фактично є невиплаченою, та нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, з урахуванням вищенаведеного, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття спірного рішення, яким відмовлено позивачу у перерахунку пенсії.

Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, ґрунтуючись на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується, витрати позивача у сумі 1073,60 грн, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 77-80, 139, 143, 242-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладене у листі від 07.12.2022 № 27000-27127/Т-02/8-2600/22 щодо відмови ОСОБА_1 у врахуванні стажу на підземних роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком-1 відповідно до частини третьої статті 24 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у кратності.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 стаж на підземних роботах з особливо шкідливими і важкими умовам праці за Списком 1 відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у кратності - за кожен рік роботи на підземних роботах додатково по одному року за періоди: з 16.06.1983 по 31.07.1983 1 місяць 16 днів; з 14.06.1984 по 15.06.1984 2 дні; з 16.06.1984 по 31.07.1984 1 місяць 16 днів; з 08.08.1985 по 28.02.1994 8 років 6 місяців 21 день; з 01.04.1994 по 01.10.1995 1 рік 6 місяців 1 день, - разом 10 років.

4. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 у періоди з листопада 2016 року по вересень 2017 року; з квітня 2018 року по березень 2019 року; з серпня 2019 року по лютий 2020 року на загальну суму - 66 810, 70 грн (шістдесят шість тисяч вісімсот десять гривень 70 копійок).

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити позивачу невиплачену пенсію у сумі 66 810,70 грн (шістдесят шість тисяч вісімсот десять гривень 70 копійок) та нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно- Кудрявська, буд 16.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.