Справа № 200/2283/24
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року Справа№200/2283/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (юридична адреса: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ) про скасування рішення від 12.01.2024 року № 94 та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області від 12.01.2024 року № 94 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV; 2) зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 січня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області № 94 від 12.01.2024 року їй було відмовлено у призначення пенсії.

Отже, позивач вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо відмови у призначенні їй пенсії протиправними, у зв`язку із чим звернулась до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за результатом розгляду документів, доданих до заяви страховий стаж ОСОБА_1 складає 33 роки 11 місяців 3 дні (зараховано по 30.09.2023 року), в тому числі пільговий стаж за Списком № 1 - 4 роки 5 місяців, за Списком № 2 7 місяців 1 день.

Отже, представник відповідача вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 94 від 12.01.2024 року про відмову в призначенні пенсії віком на пільгових умовах згідно з пунктом 1 частини 2 статті 114 ОСОБА_1 мотивоване відсутністю у неї необхідного пільгового стажу роботи, а тому цілком правомірне.

Крім того, представник відповідача підкреслив, що відповідно до статті 58 Закону № 1058-IV Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення, перерахунку та виплати пенсії. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відповідач надала суду відповідь на відзив, в якому вказала, що у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Застосовуючи дану правову позицію до спірних правовідносин, необхідно виходити з того, що Відповідач після отримання заяви і доданих до неї документів повинен прийняти рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів на предмет наявності права на соціальне забезпечення і не зводити розгляд заяви до перевірки її відповідності формальним ознакам.

Відповідач зазначає, що у разі необхідності повинен скористатися правами наданими йому на перевірку трудового (страхового стажу) тощо, а не відмовляти з формальних причин.

Відповідач також підкреслила, що Верховний суд України в постанові від 06.03.2018 року по справі № 754/14898/15-а висловив правову позицію, з якої випливає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог її призначення

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 .

05 січня 2024 року ОСОБА_1 через веб портал Пенсійного фонду України звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

За принципом екстериторіальності вказану заяву було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 12 січня 2024 року № 94 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу, а саме згідно з пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За наданими документами пільговий стаж ОСОБА_1 за підрахунком Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області склав: страховий 33 роки 11 місяців 3 дні, у тому числі відпрацьований страховий стаж 29 років 11 місяців 3 дні, у тому числі за Списком № 1 4 роки 5 місяців, за Списком № 2 7 місяців 1 день.

За розглядом документів до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховані періоди роботи: з 01.09.2004 року по 27.10.2004 року у ВП «Добропіллявугілля» ДП «Донецька вугільна коксівна компанія» у зв`язку з відсутністю в Реєстрі сум нарахованої заробітної плати та інформації про сплату страхових внесків: період догляду за дитиною з 28.10.2004 року по 31.12.2004 року у зв`язку з відсутністю довідки органів соціального захисту населення про отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку; період роботи з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року у ТОВ «Шахта «Білозерська» у зв`язку з відсутністю в Реєстрі сум нарахованої заробітної плати та інформації про сплату страхових внесків.

До пільгового стажу за Списком № 1 ОСОБА_1 не зараховано періоди її роботи: з 13.08.1997 року по 01.02.2004 року у якості дільничного маркшейдера у зв`язку з недолученням документів про проведення атестації робочих місць за умовами праці. Водночас пільговий стаж за Списком № 1 зараховано за даними Реєстрі з 01.01.1999 року по 31.12.1999 року; період роботи з 02.07.2012 року по 31.07.2012 року у якості макршейдера дільничного у зв`язку з відсутністю підземних спусків на шахті «Новодонецька» згідно довідки від 21.09.2023 року № 1/2225; період роботи з 01.01.2016 року по 03.08.2016 року у якості маркшейдера дільничного, оскільки зайнятість на підземних роботах менше половини робочого часу на рік (зараховано як роботу за Списком № 2); період роботи з 04.08.2016 року по 05.04.2017 року у якості маркшейдера дільничного у зв`язку з припиненням дії Постанови КМУ № 36.

Отже, спірним питання даної справи є законність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області, щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закону № 1058-ІV).

Відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку - 49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Порядок застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731, (далі Порядок № 383).

Згідно з п. 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До посад або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Пунктом 10 Порядку № 383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Також статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 року № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Тобто підтвердження трудового стажу необхідне лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Суд зазначає, що позивачем надано трудову книжку серії НОМЕР_3 .

Відповідно до записів у зазначеній трудовій книжці, ОСОБА_1 в період з 01.09.2004 року по 27.10.2004 року працювала провідним інженером маркшейдера технічної дирекції ВП «Шахта «Алмазна» ДП «Добропіллявугілля» (записи №№ 10, 11), з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року на посаді провідного інженера з гірничих робіт на шахті «Білозерська» (запис у трудовій книжці № НОМЕР_4 ); з 13.08.1997 року по 01.02.2004 року працювала дільничним маркшейдера з підземними роботами (записи у трудовій книжці №№ 8,9); з 02.07.2012 року по 06.04.2017 року працювала маркшейдером дільничим на «Шахтоуправлінням «Білозерське» ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» (записи у трудовій книжці №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ).

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу, тобто необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, довідках тощо.

Також Пенсійний фонд наділений правом вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Верховний суд України в постанові від 06.03.2018 року по справі № 754/14898/15-а висловив правову позицію, з якої випливає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Щодо не зарахування періоду роботи з 13.08.1997 року по 01.02.2004 року до пільгового стажу за Списком № 1, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Порядку № 383, для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_7 , довідки № 153 до якої додані копії наказів про проведення атестації робочих місць № 818 від 12.12.1994 року та № 86 від 10.02.2000 року вбачається, що професія за якою працювала ОСОБА_1 дільничний маркшейдер, зайнятий на підземних роботах 50 % та більше була відповідно до результатів атестації віднесена до Списку № 1, згідно постанови КМУ № 162 від 11.04.1994 року яка діяла на той час.

Так до Переліку професій і посад за списком 1 відповідно до додатку до наказу № 818 від 12.12.1994 року та № 86 від 10.02.2000 року визначеного за результатами атестації робочих місць включено дільничного маркшейдера (позиція № 45)

Пільговий стаж роботи в зазначеному періоді підтверджується: оформленими належним чином записами про займану посаду і період роботи в трудовій книжці; архівною довідкою № 153, яка підтверджує пільговий стаж; - копіями наказів про проведення атестації робочих місць тобто належними, допустимими та достатніми доказами, які були надані до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Отже, пенсійним фондом протиправно не зараховано до пільгового стажу позивача за Списком № 1 не зараховано період її роботи з 13.08.1997 року по 01.02.2004 року.

Щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком № 1 з 02.07.20212 року по 31.07.2012 року, з 01.01.2016 року по 03.08.2016 року та з 04.08.2016 року по 05.04.2017, позивач не оскаржує в своїй позовній заяві дії Пенсійного фонду щодо не зарахування зазначений періодів її роботи до пільгового стажу за Списком № 1.

Позивачем також не оскаржується й не зарахування до її страхового стажу періодів роботи з 01.09.2004 року по 27.10.2004 року, з 28.10.2004 року по 31.12.2004 року та з 01.10.2023 року по 31.12.2023 року.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Застосовуючи дану правову позицію до спірних правовідносин, необхідно виходити з того, що Відповідач після отримання заяви і доданих до неї документів повинен прийняти рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів на предмет наявності права на соціальне забезпечення і не зводити розгляд заяви до перевірки її відповідності формальним ознакам.

У разі необхідності повинен скористатися правами наданими йому на перевірку трудового (страхового стажу) тощо, а не відмовляти з формальних причин.

Отже, враховуючи те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області було протиправно не зараховано до пільгового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 13.08.1997 року по 01.02.2004 року, суд приходить до висновку, що й рішення від 12.01.2024 року № 94 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 , є протиправним.

Частиною 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Окрім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково, вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд враховуючи викладене та те, що Пенсійним фондом підтверджено наявність у позивача пільгового (підземного) стажу за Списком № 1, приходить до висновку про те, в даному конкретному випадку щодо призначення пенсійних виплат, Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області не може бути наділено дискреційними повноваженнями, оскільки зобов`язані прийняти одне з рішень (про призначення пенсії або про відмову у призначенні), яке відповідає закону.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.03.2018 року у справі № 826/6102/16.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо

діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній

ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

За правовою позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. Проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, шляхом скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 12.01.2024 року № 94 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 січня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (квитанція № 9638-1176-6895-1916 від 17.04.2024 року).

Керуючись ст.ст.2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (юридична адреса: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ) про скасування рішення від 12.01.2024 року № 94 та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області (юридична адреса: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ) від 12.01.2024 року № 94 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області (юридична адреса: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 05 січня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (юридична адреса: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко