Справа № 120/2508/24
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 травня 2024 р. Справа № 120/2508/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №03 від 05.02.2024 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням періодів стажу та заробітної плати з 27.07.1988 27.01.1995, 02.02.1995 26.07.1995, 13.09.1995 10.03.1996, 01.05.1996 27.10.1996, 02.12.1996 25.12.1997, 12.02.1998 23.04.1998, 26.05.1998 14.12.1998, 27.02.1999 13.12.2004, 27.12.2004 26.12.2005, 14.02.2006 25.06.2010, 23.07.2010 24.06.2011, 27.07.2011 10.05.2013, 03.07.2013 20.04.2014, 29.05.2014 03.04.2016, 17.05.2016 09.11.2016, 23.11.2016 14.09.2023, починаючи з 29.01.2024 року;

Позовні вимоги мотивує тим, що 29.01.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з заявою щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно п.8.ч.2 Статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та надав всі необхідні документи. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №03 від 05.02.2024 йому було відмовлено в призначенні пенсії. До страхового стажу не враховано період роботи в РФ, оскільки РФ в односторонньому порядку вийшла з двостороннього договору. Не погоджуючись з рішенням та діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.03.2024 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.

20.03.2024 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подав відзив на позов, де відзначив, що позивач 29.01.2024 року звернувся за місцем знаходження територіального відділу Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до п.8 ч. 2 ст. 114 Закону України № 1058- VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, та додатково наданими документами.

Згідно принципу екстериторіальності засобами програмного забезпечення заяву позивача та надані нею документи розподілено на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області для опрацювання.

За наслідками розгляду вказаної заяви з доданими документами було прийнято рішення про відмову у призначення пенсії від №03 від 05.02.2024 у в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи 30 років. Страховий стаж позивача становив 21 рік 9 місяці 22 днів. Згідно поданих документів до страхового стажу не зараховано період роботи в російській федерації, оскільки 01.01.2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Відповідно до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РФ по 31.12.1991.

Таким чином вважає, що Головним управлінням прийняте законне та обґрунтоване рішення про

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком від 29.01.2024.

Після опрацювання системою поданої заяви, за принципом екстериторіальності, органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 05.02.2024 №03 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до п.8 ч. 2 ст. 114 Закону України № 1058- VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Вказано, що страховий стаж складає 21 рік 9 місяці 22 днів з необхідних 30 років. Згідно поданих документів до страхового стажу не зараховано період роботи в російській федерації згідно довідок від 21.06.2022 №1906/99-10-04 за період роботи з 1995-1998 роки та 2004-2016 роки, оскільки 01.01.2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Відповідно до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РФ по 31.12.1991.

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 05.02.2024 №03 та незаконною відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосвуються норми міжнародного договору.

Згідно вимог частини 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

В силу правового регулювання положень частини 1 та 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Згідно пункту 8 статті 114 Закону №1058 пенсія за віком на пільгових умовах призначається чоловікам, які працюють водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Згідно з частиною першою статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так само, пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (надалі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 названого Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У відповідності до абзаців першого, другого пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Статтею 44 Закону №1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно абзаців другого, третього статті 6 Угоди між Урядом України і урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні згаданого періоду роботи до стажу відповідач послався виключно на припинення участі Російської Федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Однак, суд визнає такі доводи пенсійного органу неприйнятними, адже у силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож, припинення участі Російської Федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.

Крім того, суд зазначає, що надані позивачем первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Позиція відповідачів суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

А тому, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Суд зауважує, що позивач разом із заявою від 29.01.2024 надав пенсійному органу, трудову книжку НОМЕР_1 в якій наявні записи про роботу позивача у наступні періоди на території Російської Федерації, зокрема:

- 02.02.1995 (наказ №23-к від 02.02.1995) по 26.07.1995 (наказ №175 к від 25.07.1995) водієм тролейбуса 1 класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 13.09.1995 (наказ №219 від 12.09.1995) по 10.03.1996 (наказ №56к від 11.03.1996) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 01.05.1996 (наказ 108к від 05.05.1996) по 27.10.1996 (наказ №267к від 28.10.1996) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 02.12.1996 (наказ №295 к від 02.12.1996) по 27.05.1997 (наказ №135к від 28.05.1997) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 26.06.1997 (наказ №161 к від 26.06.1997) по 25.12.1997 (наказ 307 к від 24.12.1997) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 12.02.1998 (наказ №39 к від 12.02.1998) по 23.04.1998 (наказ №91-к від 23.04.1998) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 26.05.1998 (наказ №114 к від 26.05.1998) по 14.12.1998 (наказ №277к від 11.12.1998) водієм тролейбуса 1-го класу в 6-й Тролейбусному парку м. москва;

- 27.12.2004 (наказ №245-к від 27.12.2004) по 26.12.2005 (наказ №247к від 26.12.2005) водієм тролейбуса 2-го класу по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва;

- 14.02.2006 (наказ №34-к від 13.02.2006) по 13.08.2007 (наказ №147-к від 13.08.2007) водієм тролейбуса 2-го класу за трудовим договором для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 02.10.2007 (наказ №204-к від 01.10.2007) по 28.06.2008 (наказ №117-к від 28.06.2008) водієм тролейбуса 2-го класу за трудовим договором для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 02.07.2008 (наказ №118-к від 30.06.2008) по27.06.2009 (наказ №112-к від 25.06.2009) водієм тролейбуса 2-го класу за трудовим договором для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 01.07.2009 (наказ №113-к від 26.06.2007) по 25.10.2010 (наказ №108-к від 23.06.2010) водієм тролейбуса 2-го класу за трудовим договором для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 23.07.2010 (наказ 130-к від 22.07.2010) по 24.06.2011 (наказ 227лс від 23.06.2011) водієм тролейбуса 2-го класу по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 27.07.2011 (наказ 279лс від 21.07.2011) по 01.06.2012 (наказ від 01.06.2012 №195 л.с.) водієм тролейбуса 2-го класу за трудовим договором для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 20.06.2012 (наказ №221л.с від 20.06.2012) по 10.05.2013 (наказ №182 л.с від 13.05.2013) водієм тролейбуса 2-го класу по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 03.07.2013 (наказ №268 л.с від 02.07.2013) по 20.04.2014 (наказ №278 л.с від 18.04.2014) водієм тролейбуса 5-го розряду по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 29.05.2014 (наказ 381 л.с від 28.05.2014) по 23.03.2015 (наказ №154 к-у від 23.03.2015) водієм тролейбуса 6-го розряду по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 16.05.2015 (наказ №276 к пз від 14.05.2015) по 03.04.2016 водієм тролейбуса 6-го розряду по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в філіалі 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс»;

- 17.05.2016 (наказ 149к від 16.05.2016) по 09.11.2016 (наказ №1026-к від 09.11.2016) водієм тролейбуса по трудовому договору для роботи на регулярних міських пасажирських маршрутах в 6 Тролейбусному парку м. москва «Мосгортранс», з 01.08.2016 переведений в Північно-Східний філіал Державного унітарного підприємства м. Москва «Мосгортранс».

Більше того, вказані записи в трудовій книжці містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази) та не містять помилок, неточностей, підтирань чи виправлень, а тому не викликають сумнівів.

Жодних зауважень до даних періодів роботи позивача у пенсійного органу не було.

Більше того, відповідно до довідки №462 від 14.07.2022, виданої Державним унітарним підприємством м. Москва «Мосгортранс», вбачається, що позивач дійсно працював в 6 Тролейбусному парку ДУП «Мосгортранс» на посаді водія тролейбуса регулярних міських пасажирських маршрутів, протягом повного робочого дня, повного робочого тижня без сумісництва з іншими професіями.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №03 від 05.02.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії, що має наслідком його скасування.

Отже, проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що до стажу позивача слід зарахувати спірний період його роботи на території російської федерації.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції за прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Скасувавши рішення про відмову у призначенні пенсії, суд не може зобов`язати відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 , оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

За таких обставин, з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача суд вважає необхідним зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.01.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду наведених в даному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Крім того, суд наголошує на тому, що згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіряючи дотримання критеріїв, яким має відповідати рішення, дії суб`єкта владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України, суд вважає, що такі не дотримані, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законами України, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно.

За наведених підстав та вказаних правових норм, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Позивач також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, у випадку задоволення позову.

У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вирішується судом залежно від обставин кожної адміністративної справи та є його розсудом, а не обов`язком.

В силу положень частини 1 статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відтак, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а обставини справи не вказують на необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення в зобов`язальній частині, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення у відповідності до вимог статті 382 КАС України. При цьому, додатково враховуються положення статті 383 КАС України.

Що стосується вимоги позивача про допущення до негайного виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з частиною 2 статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

Так, суд у даному випадку не здійснює присудження виплати пенсії, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів позивачу, шляхом їх стягнення, а зобов`язує відповідача вчинити певні дії - повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для допущення до негайного виконання рішення.

Суд враховує, що позивачем заявлено 2 вимоги, одна з яких є похідною, за які сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Тому на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 484,48 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №03 від 05.02.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території Російської Федерації з 02.02.1995 по 26.07.1995, з 13.09.1995 по 10.03.1996, з 01.05.1996 по 27.10.1996, 02.12.1996 по 27.05.1997, з 26.06.1997 по 25.12.1997, з 12.02.1998 по 23.04.1998, з 26.05.1998 по 14.12.1998, 27.12.2004 по 26.12.2005, з 14.02.2006 по 13.08.2007, з 02.10.2007 по 28.06.2008, з 02.07.2008 по 27.06.2009, з 01.07.2009 по 25.10.2010, з 23.07.2010 по 24.06.2011, з 27.07.2011 по 01.06.2012, з 20.06.2012 по 10.05.2013, з 03.07.2013 по 20.04.2014, з 29.05.2014 по 23.03.2015, з 16.05.2015 по 03.04.2016, з 17.05.2016 по 09.11.2016.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.01.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 8 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду наведених в даному рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, )

Суддя Мультян Марина Бондівна