Справа № 120/1738/24
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 травня 2024 р. Справа № 120/1738/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що з 2016 року перебуває на території України. Позивач зазначила, що 20.12.2023 звернулась до територіального органу ДМС із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками її письмового звернення до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області ОСОБА_1 надано відповідь у формі листа від 08.01.2024, в якому роз`яснено, що прийняття рішення за наслідками розгляду такої заяви можливе за умови дотримання порядку звернення.

Позивач стверджує, що отримавши відповідні роз`яснення, вона 31.01.2024 особисто звернулась до відповідача маючи на меті особисто подати заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак отримала її заяву не прийняли та не зареєстрували, її не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмовий лист-відмову у прийомі заяви.

В зв`язку з цим, позивач 31.01.2024 звернулась до відповідача із заявою (вх. №594/1/0501-24 ВІД 31.01.2024) в якій просила: зафіксувати факт її звернення із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; розглянути вказану заяву; задокументувати її довідкою про звернення за захистом в Україні; повідомити про те, коли вона зможе особисто прийти до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для реєстрації та подальшого розгляду її заяви. До вказаного звернення додала копію заяви-анкети про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На думку позивача, нею вжито усіх можливих дій для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене, на думку позивача, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні прийняття та розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 19.02.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що до УДМС у Вінницькій області, листом, надійшло зверненням від громадянки ОСОБА_1 (вх.№І-207/6/0501-23 від 27.12.2023) в якому вона просила надати їй та її сину ОСОБА_2 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. УДМС у Вінницькій області, листом від 08.01.2024 №1-207/6/0501-23, надано роз`яснення щодо можливості надання їй статусу біженця.

Після цього повторно до УДМС у Вінницькій області надійшов лист від громадянки ОСОБА_1 (вх. №594/1/0501-24 від 31.01.2024) щодо вищезазначеного питання. УДМС у Вінницькій області, листом від 05.02.2024 №0501.7-719/05.1-24, роз`яснено громадянці ОСОБА_1 , що порядок і процедура розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 року №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 .

Повторно повідомлено листом позивачку, що пунктами 1, 2, 5 статті 5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у визначені строки.

Також позивачу було наголошено, що у визначений законодавством проміжок часу після прибуття на територію України вона не звернулись за захистом, чим порушила порядок та строки звернення за захистом в Україні.

Представник відповідача звернув увагу суду, що процедурні заходи, передбачені Правилами, які передують прийняттю/відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту здійснюються за умови дотримання заявником порядку звернення із заявою, передбаченого законодавством. Зазначено, що під час свого довготривалого перебування ОСОБА_1 на території України вона не зверталася до органів державної влади України, зволікаючи врегулюванням свого правого статусу в Україні.

Додатково у відзиві повідомлено, що 09.01.2024 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 терміном на три роки, на підставі частини 2 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також, 26.02.2024 відділом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Вінницькій області повідомлено, що відповідно до обліків ЄІАС УМП «Облік іноземців та біженців» відділом з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства УДМС у Вінницькій області громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідкою на тимчасове або постійне проживання на території України не документувалася.

11.03.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказала на необґрунтованість доводів відповідача та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зауважила, що відповідачем не було вчинено дії, які передбачені Законом, під час звернення позивача до відповідача з заявою, чим відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Матеріали справи не містять ані рішення щодо прийняття Заяви, ані рішення (наказу) про відмову в прийнятті Заяви прийнятих за результатами розгляду заяви позивача.

У відзиві відповідач зазначив, що позивач начебто звернувся із заявою відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Такі припущення відповідача, на думку представника позивача, не відповідають ані обставинам справи, ані наявним в матеріалах справи доказам. Позивач неодноразово заявляв, що звертається з заявою, заповненою на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та в порядку, передбаченому цим Законом. Однак, відповідач розглянув Заяву позивача не відповідно до спеціальної процедури, передбаченої Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не відповідно до Правил розгляду.

У відповіді на відзив, представник позивача також покликалась на висновки Верховного Суду сформовані у постанові від 20 квітня 2022 року по справі №640/21345/18, а саме: "Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи; спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.".

Отже, на переконання сторони позивача, неприйняття відповідачем у спірних правовідносинах визначеного Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» мотивованого письмового рішення за поданою позивачем заявою є підставою для визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом встановлено, що позивач є громадянкою РФ та з 2016 року перебуває на території України.

20.12.2023 вона звернулась до територіального органу ДМС із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками її письмового звернення до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області ОСОБА_1 надано відповідь у формі листа від 08.01.2024, в якому роз`яснено, що прийняття рішення за наслідками розгляду такої заяви можливе за умови дотримання порядку звернення.

Позивач стверджує, що отримавши відповідні роз`яснення, вона 31.01.2024 особисто звернулась до відповідача маючи на меті особисто подати заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак отримала її заяву не прийняли та не зареєстрували, її не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмовий лист-відмову у прийомі заяви.

Також, судом встановлено, що 31.01.2024 позивач вкотре звернулась до відповідача із заявою (вх. №594/1/0501-24 ВІД 31.01.2024) в якій просила: зафіксувати факт її звернення із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; розглянути вказану заяву; задокументувати її довідкою про звернення за захистом в Україні; повідомити про те, коли вона зможе особисто прийти до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для реєстрації та подальшого розгляду її заяви. До вказаного звернення додала копію заяви-анкети про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідь на звернення позивача від 31.01.2024, відповідач листом від 05.02.2024 №0501.7-719/05.1-24 роз`яснив громадянці ОСОБА_1 , що порядок і процедура розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 року №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 .

Повторно повідомлено листом позивачку, що пунктами 1, 2, 5 статті 5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у визначені строки.

Також позивачу було наголошено, що у визначений законодавством проміжок часу після прибуття на територію України вона не звернулись за захистом, чим порушила порядок та строки звернення за захистом в Україні.

Зважаючи на протиправний розгляд заяви-анкети в порядку Закону України «Про звернення громадян», а не в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивача звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (Закон - № 3671-VI).

В розумінні 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884; Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Також слід зазначити, що Закон №3671-VI виділяє такі стадії процедури розгляду заяв:

- попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону);

- розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону);

- прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10).

На стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень:

- рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом.

Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2024 позивачем надано до Головного управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області супровідний лист та заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстровані за вх. №594/1/0501-24 від 31.01.2024 (а.с. 56-57).

Листом від 05.02.2024 №0501.7-719/05.1-24 Головним управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомлено позивачу роз`яснено, що порядок і процедура розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС від 07.09.2011 року №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.

Повторно повідомлено листом позивачку, що пунктами 1, 2, 5 статті 5 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка має намір бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повинна звернутись до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у визначені строки.

Також позивачу було наголошено, що у визначений законодавством проміжок часу після прибуття на територію України вона не звернулись за захистом, чим порушила порядок та строки звернення за захистом в Україні.

Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає, що відмову відповідача у спірному питанні прийнято не у спосіб передбачений законодавством.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Головного управління державної міграційної служби у Вінницькій області щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, з урахуванням повідомлених представником позивача обставин щодо повторного звернення ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби у Вінницькій області із заявою від 31.01.2024 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наведеного в прохальній частині позовної заяви заявлених позовних вимог, суд вважає, що належним способом відновлення порушених прав позивача слід здійснити шляхом зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби у Вінницькій області розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.01.2024.

Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління державної міграційної служби у Вінницькій області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління державної міграційної служби у Вінницькій області розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.01.2024 та прийняти рішення, передбачене Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна