Справа № 420/9228/24
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9228/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Таджикістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 25.03.2024 надійшов позов ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення № 14 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про заборону в`їзду в Україну громадянину Таджикистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки № 012317 від 12.01.2024.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 12.01.2024 уповноваженою особою Головного управління ДМС України в Одеській області було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача за порушення ним вимог ч. 2 ст. 203 КУпАП, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування та постановою про накладення адміністративного стягнення накладено штраф у розмірі 5100,00 грн. Після чого, відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення в країну походження ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та зобов`язано його покинути територію України у строк до 10.02.2024 ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) є громадянином країни Таджикістан. ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) порушив строк тимчасового перебування на території України з огляду на те, що він одружений на ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від. 11.06.2019 серія НОМЕР_1 . В квітні 2021 року дружина позивача важко захворіла перенесла операцію. На підставі даного захворювання вона отримала другу групу інвалідності. Весь цей період вона потребувала постійного догляду (з березня 2021 року не могла пересуватися самостійно) і піклування, яке надавав їй позивач. Також однією з підстав чому позивач порушив строки перебування на території Україні стали події 24.02.2022 коли в Україні введено воєнний стан, що стало перешкодою для вжиття заходів щодо залишення території України, оскільки були скасовані усі авіарейси та державний кордон був завантажений. Також необхідно відмітити, що позивач самостійно звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області для врегулювання конфлікту відповідно норм чинного законодавства. Вище зазначене рішення було оскаржено до Приморського районного суду міста Одеси, даним судом було прийнято рішення по справі №522/952/24 про відмову в задоволенні позовних вимог. В період розгляду справи позивачем було з`ясовано, що відповідачем було прийнято відносно нього рішення №14 про заборону в`їзду в Україну від 12.01.2024 строком на три роки. Вважає, що дане рішення не відповідає нормам діючого законодавства та підлягає оскарженню.

Ухвалою від 01.04.2024 суддею ухвалено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ); відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувати у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області інформації та документів, на підставі яких було прийнято спірне рішення.

16.04.2024 до суду (вх.№14971/24) від Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити та вказує, що позивач порушив ч.2 ст.203 КУпАП, є нелегальним мігрантом та 12.01.2024 прийнято рішення, яким його зобов`язано покинути територію України у термін до 10.02.2024. Під час перевірки було встановлено, що ОСОБА_6 на території України перебуває незаконно, тому відсутні реєстрація та достовірні відомості про її місце перебування, що ускладнює пошук особи правоохоронними органами у разі вчинення нею правопорушення, в тому числі кримінального, чим порушуються права і законні інтереси громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Вказує, що необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Підкреслює, що Головне управління ДМС України в Одеській області є органом, який наділений компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз законним інтересам громадян України та інших дій, спрямованих на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення, а також приймати рішення про заборону в`їзду на територію України навіть без наявності порушень законодавства особами на території України. Отже, як зазначає відповідач, у Головного управління ДМС України в Одеській області існували наявні підстави до прийняття спірного рішення про заборону в`їзду в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку та охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні з боку ОСОБА_6 .

Інших зав по суті справи до суду не надходило.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) відповідно до копії паспорту НОМЕР_2 (а.с.8, 51-53) є громадянином Республіки Таджикистан.

Матеріали справи містять свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.18), укладений 30.05.2019 між ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_7 та пенсійне посвідчення інваліда останньої (а.с.19).

Відповідно до акту про фактичне проживання від 19.03.2024 (а.с.26) вбачається, що позивач дійсно фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , проте, вказане місце проживання не зареєстроване.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.01.2024 (а.с.54-55) та прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення від 12.01.2024 (а.с.56-57), відповідно до якого встановлено, що 12.01.2024 було виявлено громадянина Таджикистану ОСОБА_6 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, що є порушення ст.ст.23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.203 КУпАП.

Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення від 12.01.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (а.с.10-13, 60-63), відповідно до якого вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистан ОСОБА_6 (Nurkhonov) та зобов`язати його покинути територію України у термін до 10.02.2024.

Вказане рішення від 12.01.2024 оскаржено до суду та рішенням Приморського суду міста Одеси від 23.02.2024 по справі №522/952/24 (а.с.27-30) у задоволенні позову відмовлено.

Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло рішення №14 від 12.01.2024 про заборону в`їзду (а.с.9, 15, 67-69), відповідно до якого розглянувши матеріали стосовно громадянина Таджикистану ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що Головним управлінням ДМС в Одеській області 12 січня 2024 року прийнято рішення про примусове повернення в країну походження №11 по відношенню до громадянина Таджикистану ОСОБА_6 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Таджикистану для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , термін дії 14.03.2019-13.03.2029, який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме перевищення встановленого строку перебування іноземців в Україні більш як на 30 днів. Вказана особа на території України перебуває незаконно, тому відсутні реєстрація та достовірні відомості про її місце перебування, що ускладнює пошук особи правоохоронними органами у разі вчинення нею правопорушення, в тому числі кримінального, чим порушуються права і законні інтереси громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Ураховуючи викладене, на підставі частини 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вирішив: заборонити громадянину Таджикистану ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Вказане рішення направлено на адресу ОСОБА_6 листом від 12.01.2024 (а.с.66).

На підставі рішення про заборону в`їзду від 12.01.2024 №14, Головне управління ДМС України в Одеській області скерувало на адресу Державної прикордонної служби України доручення (а.с.70-71).

Вважаючи спірне рішення про заборону в`їзду в Україну протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 64 Основного Закону конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Водночас частиною другою цієї ж статті Конституції України визначено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачений в частині першій статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в якій вказано, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

В силу частини третьої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 затверджено Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення №360).

Пунктом 1 вищевказаного Положення №360 передбачено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до пункту 2 Положення № 360, ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року № 1235 (далі - Інструкція № 1235), рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.

Воєнний стан згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пунктів 3, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що наявність інформації про дії іноземця або особи без громадянства, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є правовою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну на визначений відповідним органом термін.

В свою чергу, непред`явлення іноземцю обвинувачення у вчиненні правопорушень не створюють обставини, що перешкоджають у прийнятті рішення про заборону у в`їзді в Україну.

Необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

За змістом статті 12 Закону України «Про національну безпеку України» до складу сектору безпеки і оборони (діяльність якого спрямована на захист національних інтересів України), зокрема, належать Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Державна міграційна служба України.

Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що Державна міграційна служба України та її територіальні органи приймають рішення про заборону в`їзду в Україну особі у зазначених в частині першій статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» випадках з власної ініціативи та (або) на підставі мотивованого звернення (довідки, рапорту), органу та підрозділу, визначеного у пункті 4 Інструкції № 1235.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

Суд враховує, що статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

При прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому, зі змісту оскаржуваного рішення про заборону в`їзду в Україну висновується, що останнє прийняте з підстави, що визначена частиною першою статті 13 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тобто з метою захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

У спірному рішенні про заборону в`їзду вказано про необхідність захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні з огляду на те, що особа на території України перебуває незаконно, тому відсутні реєстрація та достовірні відомості про її місце перебування, що ускладнює пошук особи правоохоронними органами у разі вчинення нею правопорушення, в тому числі кримінального.

Так, відповідно до акту про фактичне проживання від 19.03.2024 (а.с.26) вбачається, що позивач дійсно фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , проте, вказане місце проживання не зареєстроване.

Доказів зареєстрованого місця проживання позивача на території України матеріали справи не містять.

Водночас щодо покликання позивача на наявність у нього сім`ї, а саме дружини, яка, крім того, потребує стороннього догляду, як перешкоди для заборони в`їзду в Україну, суд зазначає таке.

Суд звертає увагу на приписи статті 64 Основного Закону, яка передбачає можливість встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень в умовах воєнного або надзвичайного стану.

При цьому існує чіткий перелік статей Конституції, обмеження прав і свобод передбачений у яких, не можуть бути встановлені. Так, з-поміж інших, відсутня стаття 26 Основного Закону, що передбачає рівність прав і свобод іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на рівні тих самих прав і свобод громадян України.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, втручання у право на повагу до свого приватного і сімейного життя є допустимим, проте виключно у визначених законом випадках та для забезпечення легітимної відповідної мети.

Суд не вбачає у діях відповідача ознак непропорційного втручання у сімейне життя позивача при прийняття оскаржуваного рішення, оскільки позивач, свідомо порушуючи законодавство України мав передбачати настання для нього несприятливих наслідків у вигляді тимчасового обмеження на в`їзд та перетин державного кордону України.

При цьому, право позивача на особисте життя ставиться у противагу інтересам національної безпеки та економічного добробуту держави в умовах складної зовнішньо- та внутрішньополітичної ситуації, що, на думку суду, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від вчинення порушення міграційного законодавства України.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.06.2020 у справі № 826/7056/18.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Обов`язок судів перевіряти відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України).

Суд зазначає, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

Судом установлено, що оскаржуване рішення містить мотивувальну частину з обґрунтуванням прийнятого рішення.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні у справі докази щодо правомірності прийняття спірного рішення приходить до переконання, що позивачем не спростовано, а судом не встановлено не відповідності рішення про заборони в`їзду в України вимогам, що висуваються статтею 19 Конституції України до рішень суб`єктів владних повноважень, а відтак суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до статті 139 КАС України, підстави для розподілу удових витрат відсутні..

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Таджикістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач громадянин Таджикистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ( АДРЕСА_3 , РНОКПП відсутній, паспорт серії НОМЕР_3 виданий 14.03.2019);

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.