Справа № 990/101/24
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 травня 2024 року

м. Київ

справа №990/101/24

адміністративне провадження №П/990/101/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Єзерова А.А., Стеценка С.Г., Стрелець Т.Г., Шарапи В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Маріної Ю.А.,

позивача - не прибув

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ізвєкова К.О.

представника третьої особи - не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про закриття провадження в частині у справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа: Верховний Суд, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_3 (далі- ОСОБА_3 , позивач) звернулася до Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі- відповідач), третя особа: Верховний Суд, в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ВРП "Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду" від 20.02.2024 № 481/о/15-24;

визнати протиправним та скасувати рішення ВРП "Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку" від 19.03.2024 № 790/о/15-24;

зобов`язати ВРП перевести ОСОБА_3 на посаду судді Верховного Суду (Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду).

Ухвалою від 08.04.2024 Верховний Суд відкрив провадження і вирішив розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні колегією суддів у складі п`яти суддів.

24.05.2024 відповідач подав до Суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому просить закрити провадження у справі в частині визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 19.03.2024 №790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Відповідач зазначив, що оскаржуване рішення ВРП жодним чином не порушує права, свободи та інтереси позивача, а тому у цій справі відсутній предмет спору. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

В судовому засіданні, призначеному на 27.05.2024 представник відповідача підтримав клопотання, просив закрити провадження у справі в частині.

Представник позивача заперечував проти клопотання та просив відмовити у його задоволенні.

Вирішуючи заявлене відповідачем клопотання про закриття провадження у справі в частині, Суд виходить з такого.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З огляду на доводи та обґрунтування позовної заяви ОСОБА_3 , Суд приходить до висновку, що такі потребують перевірки в межах розгляду справи по суті з метою встановлення наявності/відсутності у позивача будь-якого порушеного права оскаржуваним рішення відповідача.

Таким чином, в даному випадку, Суд дійшов висновку, що для з`ясування обставин існування у позивача права або законного інтересу, чи має місце їх порушення, справа має бути розглянута по суті позовних вимог.

Відтак, у задоволенні клопотання ВРП про закриття провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вищої ради правосуддя про закриття провадження в частині у справі 990/101/24 відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та не оскаржується.

Заперечення на таку ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали буде складено протягом п`яти днів.

Головуючий суддя Л.В. Тацій

Судді А.А. Єзеров

С.Г. Стеценко

Т.Г. Стрелець

В.М. Шарапа