Справа № 735/1469/23
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 735/1469/23 Суддя (судді) першої інстанції: Грушко О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Чернігівській області на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського Свистуна Ярослава Івановича, Новгород-Сіверського районного відділу поліції, Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач завернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що 12.12.2023 року постановою поліцейського ВП № 1 Новгород-Сіверського РВП ГУНП в Чернігівській області Свистуна Ярослава Івановича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА номер 1110230 від 12.12.2023 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 1 КУпАП. Відповідно до змісту постанови, 12.12.2023 року, о 23 год. 21 хв., в смт.Понорниця, Новгород-Сіверського району, Чернігівської області, по вул. Сіверська, він, керуючи автомобілем Audі, д.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено». Вважає вказану постанову незаконною, оскільки в смт.Понорниця на повороті з вул. Довженка на вул.Сіверська знак 3.1 «Рух заборонено» встановлено без знаків 5.36 «Пішохідна зона» або 3.43 «Небезпека», які уточнюють випадки дії цього знаку. А тому просить суд скасувати постанову ЕНА № 1110230 Свистуна Ярослава Івановича від 12 грудня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП України про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення і стягнути з відповідача судові витрати сплачені по цьому позову.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Головне управління національної поліції в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд не наділений повноваженнями закривати провадження по справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.12.2023 року поліцейський ВП № 1 Новгород-Сіверського РВП ГУНП в Чернігівській області Свистун Я.І. виніс спірну постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА номер 1110230 від 12.12.2023 року, якою притягнув позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 122 ч. 1 КУпАП і наклав стягнення у виді штрафу - 340 грн.

Суть адміністративного правопорушення, викладена у спірній постанові, полягає в наступному: ОСОБА_1 12.12.2023 року, о 23 год. 21 хв., в смт.Понорниця, Новгород-Сіверського району, Чернігівської області, по вул. Сіверська, керуючи автомобілем Audі, д.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено».

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що знак «Рух заборонено» забороняє рух не завжди безумовно, а лише у двох випадках: при наявності знаків 5.36 або 3.43.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 цього Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України (далі - ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001.

Відповідно до п.1.1 ПДР України - ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як визначено пунктом 2.1 «а» ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 4 ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з статтею 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до положень статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як зазначено попередньо, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Так, відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 77 КАС України: Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду першої інстанції надано фотографію в`їзду на вул. Сіверську в смт Понорниця. При в`їзді на вулицю зправа на електроопорі розміщено дорожній знак 3.1 "Рух заборонено". Ніяких інших дорожніх знаків поряд не розміщено.

Відповідачем надано суду DVD+R диск, на якому маються три відеофайли, що містять відеозапис з бодікамери поліцейського. Відеозапис відображає процес розгляду поліцейським справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та винесення постанови. Події відбуваються у нічний час, у темну пору доби. На відеозаписі не видно знаку 5.33 «Початок пішохідної зони», як про це зазначається у відзиві. Єдиний дорожній знак, який зустрічається на відеозаписі 5.38.2 "Пішохідний перехід". Також, на диску наявні дві фотографії в`їзду на вулицю Сіверська. Зправа на електроопорі розміщено дорожній знак 3.1 "Рух заборонено". Фотозображення ідентичні тим, що надав позивач. Ніяких інших дорожніх знаків поряд не розміщено.

Частина 1 статті 122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до п. 3.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху: (знак) "Рух заборонено". Забороняється рух усіх транспортних засобів у разі, коли: початок пішохідної зони позначено знаком 5.36; дорога та (або) вулиця перебуває в аварійному стані і непридатна для руху транспортних засобів; у такому разі обов`язково додатково встановлюється знак 3.43.

Аналіз вказаної норми дає підстави дійти висновку, що знак «Рух заборонено» забороняє рух не завжди безумовно, а лише у двох випадках: при наявності знаків 5.36 або 3.43.

Верховний Суд у Постанові від 08 квітня 2020 року у справі №554/3246/16-а дійшов аналогічного правового висновку.

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення стороною відповідача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП в діях позивача.

Апеляційна скарга також обґрунтована тим, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення, вийшов за межі компетенції суду адміністративної юрисдикції під час розгляду справи, предметом якої є оскарження постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу, що особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності встановлені ст.286 КАС України, частиною 3 якої передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, суд адміністративної юрисдикції наділений повноваженнями за наслідком розгляду справи, предметом якої є рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності скасувати відповідне рішення суб`єкта владних повноважень та закрити справу про адміністративне правопорушення.

При цьому, враховуючи, що в мотивувальній частині рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року зазначено про наявність підстави саме закриття справи про адміністративне правопорушення, що прямо передбачено п.3 ч.3 ст.286 КАС України, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на вихід суду за межі визначеної законом компетенції.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 09.04.2020 у справі №307/234/17, оскільки у вказаній справі судом касаційної інстанції переглядались правовідносини, що були врегульовані КАС України в редакції, яка була чинна до 15 грудня 2017 року, норми якої не передбачали права суду адміністративної юрисдикції за наслідками розгляду справи, предметом якої є рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, закривати провадження у справі.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зокрема, в п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain» пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

В силу ч.3 ст.272 КАС України судове рішення суду апеляційної інстанції у даній справі не може бути оскаржене.

Керуючись ст.243, 272, 308, 311 , 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Текст постанови виготовлено 27 травня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма