Справа № 240/7403/24
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Житомир справа № 240/7403/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року про надання йому відпустки на 30 календарних днів для лікування;

- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року й надати йому відпустку на 30 календарних днів для лікування.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що неодноразово звертався до відповідача з рапортами про надання йому відпустки для лікування й при цьому свій незадовільний стан здоров`я підтверджував необхідними доказами висновками медичних установ, однак такі рапорти відповідачем розглянуті і вирішені не були.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, а також надано відповідачу п`ятнадцятиденний з моменту отримання копії ухвали строк для подання письмового відзиву на позовну заяву.

Проте, відповідач своїм правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористався, що відповідно до частини 6 статті статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає подальшому розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши її фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для правильного вирішення спору, суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу у В/ч НОМЕР_1 у військовому званні «солдат».

Відповідно до відпускного квитка В/ч НОМЕР_1 від 01 січня 2024 року за № 4106 солдат ОСОБА_1 відбув у відпустку за сімейними обставинами терміном на 10 діб з 01 січня 2024 року по 10 січня 2024 року включно та зобов`язаний був з`явитися до місця служби (у В/ч НОМЕР_1 ) 11 січня 2024 року.

Під час перебування у відпустці ОСОБА_1 у період з 09 січня 2024 року по 24 січня 2024 року проходив медичне стаціонарне обстеження та лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської міської ради, що підтверджується довідками цієї установи від 10 січня 2024 року № 190, від 18 січня 2024 року № 368 та випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 306.

Як свідчить наявна в матеріалах справи виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 306, ОСОБА_1 встановлено діагноз «Тривожно-депресивний розлад з інсомнією внаслідок психотравмуючої ситуації» та рекомендовано отримати консультації невролога, лікаря-психіатра Військової частини НОМЕР_2 з метою вирішення питання можливої реабілітації

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_2 від 24 січня 2024 року № 603 солдату за призовом ОСОБА_1 , призваному ІНФОРМАЦІЯ_2 та який проходить службу у Збройних Силах України з березня 2022 року, 24 січня 2024 року проведено медичний огляд гарнізонною військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_2 , підтверджено попередній діагноз (тривожно-депресивний синдром з інсомнією внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес) та зафіксовано, що дане захворювання пов`язано з проходженням військової служби.

Водночас, військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_2 визначено, що на підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою на 30 календарних днів.

За таких обставин, ОСОБА_1 25 січня 2024 року подав командиру В/ч НОМЕР_1 рапорт, в якому просив надати йому відпустку на 30 календарних днів для лікування у зв`язку з хворобою. В рапорті зазначено, що відпустка буде проводитись ним за адресою: АДРЕСА_1 , крім того, до рапорту додано виписку з медичної карти та довідку військово-лікарської комісії.

Проте, вказаний рапорт залишено В/ч НОМЕР_1 без відповіді та реагування.

У період з 22 лютого 2024 року по 04 березня 2024 року ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування у терапевтичному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Госпіталь ветеранів війни» Житомирської обласної ради, що підтверджується довідкою цієї установи від 23 лютого 2024 року № 232 та випискою-епікризом з медичної карти стаціонарного хворого № 1302.

Зазначеною медичною установою позивачеві встановлено діагнози посттравматичний двобічний гонартроз та тривожно-депресивний синдром як реакція на стрес. Рекомендовано обмежити фізичні навантаження, подати документи на ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби, отримати консультації травматолога в Центральному інституті травматології та ортопедії ( АДРЕСА_2 ), спостерігатись у психіатра та лікаря військової частини, а також призначено медикаментозне лікування.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_2 від 04 березня 2024 року № 1643 солдату за призовом ОСОБА_1 04 березня 2024 року проведено медичний огляд цією гарнізонною військово-лікарською комісією та визначено його стан як тривожно-депресивний синдром з інсомнією внаслідок перенесеної гострої реакції на стрес, а також встановлено, що дане захворювання пов`язано з проходженням військової служби.

Крім того, військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_2 визначено, що на підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою на 30 календарних днів.

04 березня 2024 року ОСОБА_1 подав командиру В/ч НОМЕР_1 та начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 рапорт, в якому описав обставини щодо проходження медичного огляду та просив на підставі рішення гарнізонної військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_2 від 04 березня 2024 року № 1643 надати йому відпустку для лікування у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів, а також повідомив адресу, за якою буде проводити відпустку, й контактний номер засобу зв`язку.

До того ж, вищевказана довідка військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_2 із супровідним листом від 04 березня 2024 року № 2095 була надіслана командиром Військової частини НОМЕР_2 полковником медичної служби ОСОБА_2 командиру Військової частини НОМЕР_1 та начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, повторний рапорт ОСОБА_1 також залишився без реагування з боку В/ч НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з такою бездіяльністю В/ч НОМЕР_1 щодо надання йому відпустки для лікування, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина 5 статті 17 Конституції України).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут).

Згідно зі статтею 3 Статуту військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 5 Статуту).

За змістом статті 7 Статуту внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту).

Відповідно до статей 18 та 19 Статуту військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України.

Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Як передбачено статтею 58 Статуту, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

При цьому, за змістом статті 59 Статуту командир (начальник) зобов`язаний, зокрема: встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності; виявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою до їх честі і гідності, вникати в проблеми їх побуту, забезпечувати соціальну та правову захищеність, у разі необхідності клопотати за них перед старшими командирами (начальниками); знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями; під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю.

Обов`язок командирів (начальників) щодо виявлення турботи про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців закріплений і в частині 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011), в якому закріплені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлена єдина система їх соціального та правового захисту, забезпечено гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та яким регульовано відносини у цій галузі.

В той же час, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення), яким також регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно з пунктом 180 Положення військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються: 1) щорічні відпустки; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творчі відпустки; 4) соціальні відпустки, серед яких, зокрема, відпустка для лікування у зв`язку з хворобою.

В частині 11 статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) становить не менше тижня та не може перевищувати в цілому чотирьох місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Після закінчення встановленого абзацом першим цього пункту строку безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.

Аналогічним чином це питання врегульовано в пункті 8.14 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.

В той же час, частиною 3 статті 262 Статуту встановлено, що в особливий період військовослужбовці, які згідно з висновком військово-лікарської комісії мають право на відпустку для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) чи визнані непридатними до військової служби, направляються до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання документів з військової частини щодо надання відпустки або звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України. Військовослужбовці також мають право особисто подавати документи для оформлення відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), а також для оформлення звільнення з військової служби у порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07 квітня 2017 року № 124 (далі - Інструкція), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції документи, в яких не зазначено строк виконання (зокрема, рапорти), повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Водночас й частиною 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як вже вказувалось в цьому рішенні, зверненню ОСОБА_1 до командира В/ч НОМЕР_1 з рапортами від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року про надання йому відпустки на 30 календарних днів для лікування передувало проведення огляду позивача військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_2 , за результатами якого нею оформлювались довідки від 24 січня 2024 року № 603 та від 04 березня 2024 року № 1643 про необхідність такої відпустки та лікування й саме тривалістю 30 календарних днів.

Ці довідки як і інші медичні документи у встановленому законом порядку додавались ОСОБА_1 до своїх рапортів.

До того ж, про надіслання довідки від 04 березня 2024 року № 1643 командиру Військової частини НОМЕР_1 та начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 безпосередньо Військовою частиною НОМЕР_2 свідчить й супровідний лист від 04 березня 2024 року № 2095.

Отже, наведене свідчить, що ОСОБА_1 у встановленому законодавством порядку вживались заходи, спрямовані на отримання відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, а саме подавались командуванню В/ч НОМЕР_1 рапорти від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року та докази, які підтверджують необхідність надання такої відпустки, однак відповідачем належного реагування здійснено не було.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

Проте, всупереч приписам вказаної статті процесуального закону, відповідачем не було надано суду жодних доказів в підтвердження правомірності своєї поведінки щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 про надання відпустки для лікування.

Відтак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази й надавши їм оцінку в сукупності з нормами законодавства, що регулюють спірні відносини та наведені вище, суд приходить до висновку, що, незважаючи на вжиття позивачем всіх можливих і залежних від нього заходів для отримання відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, на необхідності надання якої наголошували й медичні установи, зокрема, військово-лікарська комісія Військової частини НОМЕР_2 , Комунальне некомерційне підприємство «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської міської ради та Комунальне некомерційне підприємство «Госпіталь ветеранів війни» Житомирської обласної ради, Військовою частиною НОМЕР_1 його рапорти від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року було залишено без розгляду і вирішення, чим допущено протиправну бездіяльність та порушено права ОСОБА_1 , у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

З приводу ж позовної вимоги про зобов`язання В/ч НОМЕР_1 за результатами розгляду рапортів ОСОБА_1 від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року надати йому відпустку на 30 календарних днів для лікування, то суд вважає її передчасною, адже, як вже зазначалось, наказ про надання відпустки видається саме уповноваженою особою й за результатами розгляду відповідного рапорту.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частинами 1 4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, враховуючи все викладене вище в цьому рішенні в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись статями 6 - 9, 32, 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року про надання йому відпустки на 30 календарних днів для лікування.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України розглянути рапорти ОСОБА_1 від 25 січня 2024 року та від 04 березня 2024 року про надання йому відпустки на 30 календарних днів для лікування.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова