Справа № 280/2275/24
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Справа № 280/2275/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 25.05.2020 по 17.02.2023, у сумі 555053,60 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.05.2020 по 17.02.2024, у сумі 555053,60 грн.

Ухвалою суду від 18.03.2024 позовну заяву залишено без руху. У встановлений строк недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою суду від 01.04.2024 відкрито спрощене позовне провадження.

Ухвалою суду від 18.04.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та був звільнений з військової служби з 24.05.2020. Зазначає, що під час звільнення з військової служби відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення. Вказує, що 17.02.2024 відповідачем на виконання рішення суду перераховано позивачу відповідну індексацію в розмірі 68317,30 грн. За таких обставин, позивач вважає, що в силу положень статті 117 Кодексу Законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.05.2020 по 17.02.2024 у розмірі 555053,60 грн. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що подібні правовідносини між сторонами вже є предметом розгляду адміністративної справи №280/677/24. Також, представник відповідача вказував на те, що сума середньоденного розміру грошового забезпечення позивача складає 374,58 грн., а не 580,60 грн. Відповідач вказує на те, що позивачем безпідставно до розрахунку розміру грошового забезпечення включається сума в розмірі 6500,00 грн., яка є нарахуванням винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, оскільки така винагорода не є постійною та носить систематичний характер. З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 по 24.05.2020 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , а з 24.05.2020 звільнений з військової служби та виключений зі списків військової частини, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Також, судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2022 по справі №280/2330/22 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 27 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 27 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, січень 2008 року;

в іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 01.06.2023 по справі №280/2330/22 частково задоволено апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 , рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.11.2022 року в частині зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням базового місяця січень 2008 року скасовано, та в цій частині у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2024 по справі №280/2330/22 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати й виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 27 червня 2016 року до 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року. У цій частині залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року. У іншій частині постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 1 червня 2023 року залишено без змін.

На виконання рішення суду по справі №280/2330/22, 17.02.2024 ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в розмірі 68317,30 грн.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати йому середнього заробітку за період затримки у розрахунку за період з 25.05.2020 по 17.02.2024, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки з позивачем на день його виключення із списків особового складу військової частини не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема не індексацію грошового забезпечення, то позивач має право на отримання компенсації затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на зміну нормативно-правового регулювання для спірних правовідносин, а як наслідок відсутність підстави для стягнення компенсації за повний період про який просить позивач.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2020 року по 17 лютого 2024 року.

Отже, Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон №2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 25 травня 2020 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 17 лютого 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 23.05.2024 у справі №560/11616/23.

Стосовно період з 25 травня 2020 року до 18 липня 2022 року, суд зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця(постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Щодо визначення середньоденного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 від 27.03.2024 №67 у березні 2020 року позивачу виплаченого грошове забезпечення в розмірі 11424,79 грн. та 6500,00 грн. грошової винагороди за безпосередню участю в АТО, аналогічна сума виплачена і у квітні 2020 року.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що під час розрахунку середньоденного заробітку не має братися до уваги виплата винагороди за безпосередню участю в АТО у розмірі 6500,00 грн., оскільки така не носить постійного характеру.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що додаткова винагорода за участь в АТО не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення та відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, що відповідає висновкам Верховного Суду викладених у справі №240/11441/19.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до пункту 3 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Отже, Порядком №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної.

Виключення становлять лише вичерпний перелік виплат зазначений у пункті 4 цього Порядку.

Так, відповідно до підпункту «б» пункту 4 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Отже, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються лише одноразові виплати, тобто ті, що виплачуються одноразово робітнику.

В даному випадку судом встановлено, що додаткова винагорода за участь в АТО виплачувалась позивачу неодноразово, а тому така має бути врахована під час визначення середньої заробітної плати, з урахуванням і тієї обставини, що вона є складовою грошового забезпечення.

Щодо посилань відповідача у відзиві на висновки Верховного Суду, то суд такі до уваги не бере, оскільки зазначені висновки Верховного Суду стосувалися питання врахування додаткової винагороди за участь в АТО при призначення пенсії, а такі правовідносини мають інше нормативно-правове регулювання.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 587,70 грн. ((22849,58 + 13000,00) / 61).

Разом з тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

За період з 25.05.2020 по 18.07.2022 минуло 542 робочі дні, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 318533,40 грн. (587,70 грн. х 542 днів).

Також, судом встановлено, що сума несвоєчасного розрахунку при звільненні становить 68317,30 грн.

Істотність частки заробітної плати в порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні складає 0,21 (68317,30 грн. / 318533,40 грн.).

Отже, сума затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати 66892,01 грн. (587,70 грн. х 0,21 х 542).

Також, суд зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тривалість затримки стягнення з відповідача недоплачених при звільненні сум, пов`язана, зокрема, з пасивною поведінкою позивача.

Так, встановлені обставини справи свідчать, що позивач звільнений з військової служби у ВЧ НОМЕР_2 з 24.05.2020. Станом на час звільнення позивачу не виплачено в повному обсязі суму індексації грошового забезпечення.

Однак, з позовом про стягнення недоплачених сум з відповідача (справа №280/2330/22), позивач звернувся лише у лютому 2022 року, тобто після спливу майже 2-х років після звільнення з військової служби.

Тобто, зазначене зволікання у виплаті відповідних сум мало місце і у зв`язку з пасивною поведінкою позивача, вказане має значення для визначення розміру суми середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП.

Так, враховуючи розмір простроченої заборгованості з виплати грошового забезпечення при звільненні, дату звернення позивача до суду з даним позовом та розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, суд дійшов висновку, що обґрунтованим, справедливим та співмірним розміром грошової компенсації є сума у розмірі 33000,00 грн.

Стосовно періоду нарахування компенсації з 19.07.2022, суд зазначає наступне.

По-перше, як зазначалося судом вище, починаючи з 19.07.2022 компенсація виплачується лише в межах 6 місячного строку, а тому вимоги про нарахування компенсації по 17.02.2024 задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що шість місяців від 19.07.2022 по 19.01.2023 становить 133 робочих днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 78164,10 грн. (587,70 грн. х 133 дні).

Критерії зменшення виплати до періоду з 19.07.2022 не застосовуються, з огляду на правову позицію Верховного суду, що викладена у постанові від 23.05.2024 по справі №560/11616/23.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в загальному розмірі 111164,10 грн.

Посилання відповідача на справу №280/677/24 суд відхиляє, оскільки як встановлено предмет розгляду зазначеної справи відрізняється від предмету розгляду даної справи.

У справі №280/677/24 розглядалось питання виплати компенсації за несвоєчасну виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, а цій справі розглядається питання виплати компенсації за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення.

Більш того, саме у цій адміністративній справі розглядається період протягом якого з позивачем проведено повний розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 111164,10 грн. (сто одинадцять тисяч сто шістдесят чотири гривні 10 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1111,64 грн. (одна тисяча сто одинадцять гривень 64 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова