Справа № 500/1437/24
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1437/24

29 травня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі, відповідач - 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі, відповідач - 2), в якому просить визнати неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №21 від 27.02.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 28.08.1986 до 02.02.1987, з 03.09.1988 - 25.01.1999, та отримання матеріальної допомоги на випадок безробіття в періоди з 15.06.2000 по 11.12.2000 року та з 21.03.2005 по 16.09.2005 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці від 07.09.1981 НОМЕР_1 виданій на ім`я позивача, та призначити пенсію за віком, з дня звернення за пенсією.

Позов обґрунтований тим, що позивач вважає дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком неправомірними, оскільки, на думку позивача, його загальний страховий стаж складає понад 33 роки, з врахуванням періоду роботи з 28.08.1986 до 02.02.1987 років, з 03.09.1988 по 25.01.1999 років, та отримання матеріальної допомоги на випадок безробіття в періоди з 15.06.2000 по 11.12.2000 року та з 21.03.2005 по 16.09.2005 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача від 07-09.1981 НОМЕР_1 виданій на ім`я ОСОБА_1 . Наведені обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 18.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Даною ухвалою відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вказав, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до стажу позивача не може бути зараховано періоди роботи згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 від 07.09.1981, а саме: з 28.08.1986 по 02.02.1987, оскільки печатка при звільненні непридатна для читання, не проглядається назва підприємства; з 03.09.1988 по 25.01.1999, оскільки на печатці при звільненні відсутній код підприємства. Також, вважає, що не можуть бути зараховані періоди отримання матеріальної допомоги з 15.06.2000 по 11.12.2000, з 21.03.2005 по 16.09.2005. Просить врахувати, що тільки після внесення вказаних змін до Закону №1058-IV з`явилася можливість зарахування періоду отримання особою матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки чи підвищення кваліфікації до страхового стажу. Однак, зазначив, що позивачем не надавалися документи на підтвердження того, що виплата матеріальної допомоги у період з 29.03.2005 по 16.09.2005 здійснювалася йому саме під час професійної підготовки, перепідготовки чи підвищення кваліфікації. Таким чином, вважає, що у пенсійного органу відсутні підстави для зарахування вказаних періодів до стажу позивача та призначення йому пенсії, оскільки стаж становить 22 роки 01 місяць 17 днів із необхідних 31 років.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вказав, до загального страхового стажу згідно трудової книжки від 07.09.1981 НОМЕР_1 не зараховано періоди: 28.08.1986-02.02.1987, оскільки печатка при звільненні не придатна для сприйняття змісту, не проглядається назва підприємства; 03.09.1988-25.01.1999, оскільки на печатці при звільненні відсутній код підприємства; отримання матеріальної допомоги з 15.06.2000 по 11.12.2000, з 21.03.2005 по 16.09.2005, оскільки відсутня інформація, що матеріальна допомога здійснювалась у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації. Вважає, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 01 місяць 17 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. Також, просить врахувати, що у даному рішенні зазначено, що після дооформлення та надходження у тримісячний строк прийнятих і подання додаткових документів, рішення буде переглянуто щодо підрахунку необхідного стажу роботи, підтвердженого в установленому законодавством порядку (пункт 1.8 Порядку №22-1). Відтак, на думку відповідача -2, рішення №21 від 27.02.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку, прийнято правомірно.

Судом встановлено, що позивач 20.02.2024 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Проте, Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 27.02.2024 за №21 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зокрема, з даного рішення слідує, що до загального страхового стажу згідно трудової книжки від 07.09.1981 НОМЕР_1 не зараховано періоди: 28.08.1986-02.02.1987, оскільки печатка при звільненні не придатна для сприйняття змісту, не проглядається назва підприємства; 03.09.1988-25.01.1999, оскільки на печатці при звільненні відсутній код підприємства; отримання матеріальної допомоги з 15.06.2000 по 11.12.2000, з 21.03.2005 по 16.09.2005, оскільки відсутня інформація, що матеріальна допомога здійснювалась у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації. Відтак, відповідач - 2 дійшов висновку, що страховий стаж позивача становить 22 роки 01 місяць 17 днів, якого недостатньо для призначення пенсії.

Про вказане рішення позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №1900-0210-8/10398 від 29.02.2024.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до положень ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV.

Так, згідно з ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (ч. 2 ст. 56 Закону № 1788-XII).

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Також згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. А необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Подібний висновок відображений у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі № 588/647/17.

Суд звертає увагу на тому, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому їх не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірних періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Періоди роботи позивача з 28.08.1986 по 02.02.1987, 02.09.1988 по 25.01.1999, а також виплата матеріальної допомоги по безробіттю у періоди з 15.06.2000 по 11.12.2000, з 21.03.2005 по 16.09.2005 підтверджуються записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , що видана 07.09.1981.

Суд враховує, що вказані вище записи засвідчені печатками підприємств та підписами уповноваженою особою.

При цьому, у спірному випадку відповідач-2, відмовляючи позивачу призначенні пенсії за віком, покликається на те, що печатка при звільненні не придатна для сприйняття змісту, не проглядається назва підприємства; на печатці при звільненні відсутній код підприємства; відсутня інформація, що матеріальна допомога здійснювалась у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації.

Суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Подібна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а.

Відтак, на думку суду, дії відповідачів щодо не зарахування стажу лише через формальні неточності є протиправними.

До того ж, Законом України від 25.03.2005 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» (надалі також - Закон №2505-IV) частину 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" доповнено абзацом такого змісту:

«Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу».

Зазначеним законом також виключено абзац 5 частини 1 статті 7 та статтю 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", тобто всі норми про матеріальну допомогу по безробіттю.

Разом з тим, частина 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, оскільки позивач одержував матеріальну допомогу по безробіттю, в тому числі з 15.06.2000 по 11.12.2000, а Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" набрав чинності 01.01.2004 року, тому потрібно звернутися до законодавства, що діяло раніше.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин - від 02.03.2000) передбачено такі види забезпечення за цим Законом:

- допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності;

- допомога по частковому безробіттю;

- матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного;

- матеріальна допомога по безробіттю, одноразова матеріальна допомога безробітному та непрацездатним особам, які перебувають на його утриманні;

- допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні.

Стаття 28 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" в редакції від 02.03.2000 року передбачала, що безробітним, у яких закінчився строк виплати допомоги по безробіттю, матеріальна допомога по безробіттю надається за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Матеріальна допомога по безробіттю надається протягом 180 календарних днів у розмірі 75 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічні положення містить стаття 31 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції від 17.12.1999) - безробітні після закінчення строку виплати допомоги по безробіттю можуть одержувати протягом 180 календарних днів матеріальну допомогу по безробіттю у розмірі до 75 процентів встановленої законодавством мінімальної заробітної плати за умови, що середньомісячний сукупний доход на члена сім`ї не перевищує встановленого законодавством неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Крім того, відповідно до пункту «ж» частини 1 статті 4 Закону України "Про зайнятість населення", держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні, зокрема включення періоду перепідготовки та навчання нових професій, участі в оплачуваних громадських роботах, одержання допомоги по безробіттю та матеріальної допомоги по безробіттю до загального трудового стажу, а також до безперервного трудового стажу.

Аналізуючи вищенаведені положення, суд приходить до висновку, що на момент отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю правові норми передбачали зарахування періоду отримання такої до загального трудового стажу, а, отже, дії відповідача щодо неврахування до страхового стажу роботи позивача періоду з 15.06.2000 року по 11.12.2000 року є протиправними.

Аналогічну за своїм змістом правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 20.04.2022 року у справі № 638/7217/16-а.

Разом, зі змісту діючої ст. 24 Закону № 1058-IV, що, на думку суду, підлягає до застосування щодо спірного періоду з 21.03.2005 по 16.09.2005, слідує, що період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

То ж у сукупності наведених вище положень, суд вважає, що період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Отже, на переконання суду, спірні періоди роботи позивача з 28.08.1986 до 02.02.1987, з 03.09.1988 по 25.01.1999, а також отримання матеріальної допомоги на випадок безробіття в періоди з 15.06.2000 по 11.12.2000 року та з 21.03.2005 по 16.09.2005 року підлягають до зарахування до страхового стажу позивача, адже підтверджується відповідними записами у трудовій книжці від 07.09.1981 НОМЕР_1 , виданій на ім`я ОСОБА_1 .

Послідовно, наведене свідчить про те, що відповідач - 2 формально та без детального з`ясування обставин та документів поданих позивачем для призначення пенсії, прийняв рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії, що у контексті частини другої ст.2 КАС України свідчить про протиправність оскаржуваних рішень та необхідність їх скасування.

Крім цього, вирішуючи даний спір по суті, суд звертає увагу на тому, що призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який, зокрема, здійснює керівництво та управління солідарною системою, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відтак, у сукупності наведених вище обставин, на переконання суду, у спірному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву позивача від 20.02.2024 про призначення пенсії за віком, прийнявши відповідне рішення, з врахування правових висновків, зазначених судом у рішенні.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Сплачений судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень в порядку частини третьої ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №21 від 27.02.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.02.2024 про призначення пенсії за віком, прийнявши відповідне рішення, з врахування правових висновків, зазначених судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 29 травня 2024 року.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідачі:

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження:майдан Волі, 3, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001 ),

Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (місцезнаходження:вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36029 )

Головуюча суддя Дерех Н.В.