Справа № 580/9583/23
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9583/23 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_11 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у справі за адміністративним позовом Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_11 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців , оформлене протоколом від 09.02.2022 №82 та введене в дію наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2023 №2053/7, про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є неправомірним.

Міністерство юстиції України у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

У ході апеляційного провадження позивачем заявлене клопотання, у якому він просить розгляд апеляційної скарги здійснювати в судовому засіданні.

У свою чергу, колегія суддів наголошує на тому, що визначені у частині першій статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) умови є самостійними та не залежними один він одного для цілей застосування судом апеляційної інстанції письмової процедури розгляду спору. Тобто, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) є безпосередньою підставою для можливості застосування письмового провадження незалежно від наявності чи відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Відповідно до частини другої статті 311 КАС якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Водночас, з огляду на положення частин першої та четвертої статті 308 КАС, у суду відсутні підстави вважати необхідним розгляд справи здійснювати у судовому засіданні. Відповідних обставин судом апеляційної інстанції встановлено не було. Наявні в матеріалах справи та зібрані судом першої інстанції докази дають змогу у повній мірі встановити необхідні обставини справи та правильно вирішити спір.

Тому, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів не вбачає підстав для призначення її розгляду у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 26.11.2021 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - Управління) провело позапланову невиїзну перевірку діяльності позивачки щодо здійснення зведеного виконавчого провадження № 66285413.

У скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначалось, що приватний виконавець передала на реалізацію належну ОСОБА_1 1/4 частину квартири, яка є його єдиним житлом та право користування, якою мають діти, без дозволу органів опіки та піклування. Також у скарзі повідомлялось, що позивачка звернула стягнення на пенсію ОСОБА_1 .

Перевіркою встановлено, що на виконанні у позивачки перебуває зведене виконавче провадження № 66285413, до складу якого входять:

- виконавче провадження № 60757706 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 09.08.2013 № 2-6989/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості, що виник відповідно до кредитного договору в розмірі 744878,54 грн, яка складається з заборгованості тіла кредиту у розмірі 631403,18грн та заборгованості з відсотків у розмірі 113475,36грн (постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 02.12.2019);

- виконавче провадження № 66279659 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 16.01.2021 № 753/7658/20 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» інфляційних витрат у розмірі 160940,02 грн, 3 % річних у розмірі 59484,74 грн, за період з 14.05.2017 до 31.01.2020, всього - 220 424,76 грн, витрати щодо сплати судового збору у сумі 2204,24 грн (постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 26.07.2021).

Боржником за зведеним виконавчим провадженням є ОСОБА_1 .

При здійсненні зазначеного виконавчого провадження позивачка 15.11.2021 передала на реалізацію до ДП «СЕТАМ» 1/4 частини трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м., житловою - 41,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , - що належить ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 10.12.2019 № 598, який міститься в матеріалах виконавчого провадження, за вказаною вище адресою зареєстровані: ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та неповнолітні ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ).

За результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності позивачки щодо здійснення зведеного виконавчого провадження №66285413 Управління склало довідку від 28.12.2021, згідно з якою при здійсненні зведеного виконавчого провадження №66285413 позивачка в порушення вимог пункту 29 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02,04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції 29.06.2016 № 2831/5 (далі - Порядок), передала на реалізацію нерухоме майно боржника, право користування яким мають діти, без дозволу органів опіки та піклування. З інших питань, викладених у скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 26.11.2021 порушень позивачкою вимог законодавства перевіркою не встановлено.

У зв`язку з тим, що позивачка під час реалізації частини квартири ОСОБА_1 , в якій зареєстровані вказані вище неповнолітні діти, не зверталась до органів опіки та піклування для надання відповідного дозволу Міністерство юстиції України направило Дисциплінарній комісії приватних виконавців подання від 31.01.2022 № 11666/20.5.1/11-22 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарна комісія приватних виконавців 09.02.2022 розглянула вказане подання та за результатами голосування 5 із 9 голосів членів Комісії прийняла рішення, оформлене протоколом №82 про задоволення подання та притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності і застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на один місяць.

Наказом Міністерства юстиції України 31.08.2023 від 28.08.2023 №2053/7 вказане вище рішення введено в дію.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивачка неналежним чином виконала встановлені законами обов`язки, що вплинуло на права неповновнолітніх дітей. Вина позивачки у вчиненні дисциплінарного проступку встановлена позаплановою невиїзною перевіркою. Наявність не врахованих відповідачами обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність позивачки, не підтверджено жодним доказом. Тому із передбачених видів дисциплінарного стягнення обраний щодо позивачки обґрунтований. Спірне рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності у частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на один місяць прийняте відповідачами з дотриманням меж, способу, порядку та строків, визначених Конституцією України та законами України. Тобто, є правомірним.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Системний аналіз статей 38, 40, 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - № 1403-VIII) дає підстави для висновку, що приватний виконавець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яким вважається невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.

Накладення дисциплінарного стягнення на приватного виконавця здійснюється Дисциплінарною комісією, яка, в свою чергу, при визначенні виду дисциплінарного стягнення враховує обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

З аналізу частини сьомої статті 34 Закону № 1403-VIII слідує, що для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, підставою для якого є наявність у діях приватного виконавця складу дисциплінарного проступку, Дисциплінарна комісія приватних виконавців має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення останнім законодавства, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця.

Тобто, із змісту норм законодавства, які регламентують діяльність Дисциплінарної комісії, слідує, що остання в кожному конкретному випадку повинна надати належну правову оцінку виявленому порушенню, які наслідки воно за собою потягнуло, чи вплинуло, чи є допущене порушення підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/19, від 10.06.2021 у справі № 420/11224/20 та від 07.07.2021 у справі №160/10658/20.

Зі змісту оскаржуваного рішення Дисциплінарної комісії вбачається, що остання, застосовуючи до позивача дисциплінарне стягнення, виходила з установленого факту порушення позивачем порядку передачі на реалізацію майна боржника, право користування яким мають діти без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що передбачено частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII, пункту 28 розділу VIII Інструкції та абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку.

Таким чином, основним питанням, яке підлягає вирішенню у даному спорі та яке передує встановленню у діях позивача складу дисциплінарного проступку, полягає у визначенні наявності/відсутності обов`язку приватного виконавця під час вчинення виконавчих дій звертатися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Згідно частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, визначено необхідність попереднього дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За змістом пункту 28 розділу VIII Інструкції у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, а якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду.

У справі № 755/12052/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що державний (приватний) виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду вимога про отримання дозволу виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону про охорону дитини, статтею 12 Закону про основи соцзахисту, від можливого порушення.

Велика Палата Верховного Суду зауважила у цій справі, що повноваження виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону про виконавче провадження не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. До прикладу Велика Палата навела статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон про виконавче провадження, такими повноваженнями виконавця не наділяє. Також, наприклад, виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.

Тому, на думку Великої Палати Верховного Суду, виконавець не може самотужки забезпечити той самий рівень захисту відповідних прав неповнолітніх дітей, який може забезпечити суд.

Ураховуючи вищезазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій виконавця та/або органу опіки та піклування.

Зазначене, як зауважила Велика Палата Верховного Суду, стосується також і дій приватних виконавців.

Отже, враховуючи вказані правові висновки Верховного Суду, вимоги Закону № 1404-VIII, Закону № 2623-IV, а також норми Інструкції і Порядку державний або приватний виконавець зобов`язані у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає у заяві на реалізацію арештованого майна.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у зведеному виконавчому провадженні № .11.2021 передано на реалізацію до ДП «СЕТАМ» 1/4 частини трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м., житловою - 41,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , - що належить боржнику ОСОБА_1 .

У свою чергу, Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 10.12.2019 № 598 за вказаною адресою окрім інших зареєстровані неповнолітні діти: ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ), які є онуками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що передаючи на реалізацію частину вказаної квартири, не залежно від частки, позивач мав отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, однак цього не зробив.

Щодо доводів позивача про те, що онуки не належать до переліку членів сім`ї, встановленого чинним законодавством, які мають право на користування житловим приміщенням, що належить батькам, їхніх батьків (дідусям та бабусям), колегія суддів зауважує, що питання чи гарантоване збереження права дитини на житло у випадку реалізації спірного майна, має вирішуватися саме органом опіки та піклування під час отримання дозволу цього органу на реалізацію такого майна.

Так, участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів урегульовано статтею 19 Сімейного кодексу України, частина шоста якої визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, виконавець у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений.

З огляду на наведені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при здійсненні зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем порушено вказані вище норми чинного законодавства щодо передачі на реалізацію майна боржника без отримання дозволу органів опіки та піклування.

Згідно з частин першої, другої статті 41 Закону № 1403-VIII за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: 3) зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців .

Рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

Зважаючи на характер вчиненого позивачем проступку, колегія суддів вважає правомірним притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності згідно оскаржуваних протоколу та наказу.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_11 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова