Справа № 240/3366/24
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Житомир справа № 240/3366/24

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, у якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 20.09.2023 щодо відмови мені, ОСОБА_1 , громадянці України, РНОКПП: НОМЕР_1 , у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати мені, ОСОБА_1 , громадянці України, РНОКПП; НОМЕР_1 , страховий стаж в періоди роботи: з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 у колгоспі «Червоний партизан» смт. Михайлівка, Запорізької області та період перебування у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити мені пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 13.09.2023 .

В обґрунтування позову вказує, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 20.09.2023 є незаконним та необґрунтованим, порушує її громадянські та конституційні права. Зазначає, що на підтвердження страхового стажу мною було подано трудову книжку № НОМЕР_2 , видану на моє ім`я та свідоцтво про народження сина ОСОБА_2 № НОМЕР_3 , що підтверджується розпискою-повідомленням про отримання документів від 13.09.2023. На підтвердження періоду роботи з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 в колгоспі «Червоний партизан», позивачем, відповідно до Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 №18-1, дія якого поширюється на осіб, які працювали у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, було подано заяву на підтвердження стажу роботи із зазначенням двох свідків, які знають мене по спільній роботі в колгоспі «Червоний партизан» із зазначеним місця їхнього проживання (копія додається). Надати інші документи, а саме уточнюючу довідку про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі з колгоспу «Червоний партизан» я позбавлена можливості, так як територія населеного пунку смт. Михайлівка, Василівського району Запорізької області наразі знаходиться під окупацією і поштове сполучення з цієї територією відсутнє. Навіть якщо я б змогла в якийсь спосіб отримати таку довідку, то вона буде видана окупаційною владою і даний документ на території України не визнається державними органами. Трудова книжка свідчить про те, що позивач з 16.04.1989 по 05.12.1991 та з 01.01.1996 по 01.05.1998 працювала в колгоспі "Червоний партизан» смт. Михайлівка, Запорізької області. При цьому у цій книжці наявні записи про виконану щорічно кількість трудоднів у цей період. Такі записи скріплені печаткою колгоспу. Вважає, що в поданій мною трудовій книжці наявні записи, яких достатньо для зарахування мені відповідного страхового стажу в період роботи в колгоспі «Червоний партизан». Державним органом не може на позивача покладатися тягар відповідальності за неточне внесення записів до трудової книжки відповідальним працівником підприємства, на якому позивач працювала. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 19.02.2024 прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язала Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, належним чином завірені копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відзив Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області надійшов до суду 12.03.2024. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що за результатами розгляду документів до загального стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі „Червоний партизан з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, оскільки в трудовій книжці не зазначена дата та номер документу, на підставі якого внесені дані про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі. Для зарахування до страхового стажу вищевказаного періоду трудової діяльності необхідно надати уточнюючу довідку, виписки з наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, що передбачено Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12 серпня 1993р. № 637. Не враховано період догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки підтверджуючі документи не надано. Таким чином, підтверджено належними документами страховий стаж 7 років 5 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності, тому ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії. Просить відмовити у задоволенні позову. Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії по інвалідності здійснено структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та 20.09.2023 винесено рішення № 29 про відмову у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу - 13 років. Просить відмовити у задоволенні позову.

До відзиву додано копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відзив Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області надійшов до суду 13.03.2024. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що рішенням від 20.09.2023 № 29 Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області заявнику відмовлено у призначенні пенсії відповідно до Закону № 1058 та роз`яснено, що для призначення пенсії по інвалідності немає законних підстав, оскільки відсутній страховий стаж у Позивача (13 років). Правове обґрунтування рішення Відповідача про відмову у призначенні пенсії. Приймаючи таке рішення Відповідач керувався нормами чинного законодавства, зокрема. Порядок призначення пенсії по інвалідності передбачений статтею 32 Закону №1058. Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 1058 особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років. На час звернення Позивачу 53 роки. Згідно поданих документів, страховий стаж Позивача становить 07 років 05 місяців 10 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі Червоний партизан з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, оскільки дані щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином, а довідка щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі відсутня. Не враховано період догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта або паспорт дитини. Вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим, а рішення Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області №29 від 20.09.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058 є законним, обґрунтованим та таким що прийнято відповідно до норм чинного законодавства. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив надійшла до суду 16.04.2024. Заперечуючи викладені у відзивах аргументи відповідачів, позивач зазначає, що у відзиві Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області зазначено наступні причини відмови у призначені мені пенсії: «До страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі «Червоний партизан» з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, оскільки дані щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином, а довідка щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі відсутня. Не враховано період догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта або паспорт дитини». Отже аналізуючи два відзиви: ГУ ПФ у Житомирській області та ГУ ПФ у Волинській області, можна прослідкувати, що кожний із цих органів має своє бачення та мотивацію причин відмови мені у призначенні пенсії, тобто сам же орган, визначений державою на виконання відповідних владних управлінських функцій, по різному трактує та мотивує підстави для відмови мені у призначенні пенсії, а деякі мотиви взагалі не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи. Просить позов задовольнити.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач із 01.06.2023 є особою з інвалідністю третьої групи, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААГ №418981 (а.с. 69).

Встановлено, що 13.09.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

До заяви додала:

- виписку з акта огляду МСЕК до довідки серії 12 ААГ №418981;

- довідку про зміну назви організації №71/1;

- довідку про прийняття на роботу №71;

- свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_3 ;

- свідоцтво про шлюб;

- трудову книжку № НОМЕР_2 .

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 20.09.2023 про відмову у призначенні пенсії. У рішенні вказано: "Відповідно до статті 32 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон) наявність страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, який дає право на призначення пенсії по інвалідності, визначається на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією. Частиною 1 ст. 32 Закону передбачено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності страхового стажу на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю III групи від 49 років до досягнення особою 51 років включно 12 років.

Згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру трудова книжка, документи про стаж), страховий стаж складає 7 років 5 місяців 10 днів.

До страхового стажу згідно наданих документів не враховано періоди роботи в колгоспі « Червоний партизан » з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 роки відповідно трудової книжки № НОМЕР_2 від 05.03.1988, оскільки дані щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені неналежним чином. Довідка щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі відсутня. Не враховано період догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта або паспорт.

Прийняте рішення: відмовити гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності, в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу" (а.с. 63).

Вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

Так, статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною 1 статті 30 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

За приписами ч.1 ст. 32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем визнається наявність у позивача страхового стажу у розмірі 07 років 05 місяців 10 днів. До страхового стажу не враховано:

- періоди роботи в колгоспі « Червоний партизан » з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 відповідно трудової книжки № НОМЕР_2 від 05.03.1988;

- період догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи в колгоспі « Червоний партизан » з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 відповідно трудової книжки № НОМЕР_2 від 05.03.1988, суд зазначає наступне.

Так у оскаржуваному рішенні вказано, що "дані щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму трудової участі у колгоспі внесені (трудової книжки № 1272288 від 05.03.1988, прим. суду) неналежним чином. Довідка щодо встановленого та виробленого мінімуму трудової участі у колгоспі відсутня."

Порядок підтвердження стажу роботи регламентований ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788).

Статтею 62 Закону № 1788 установлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637).

Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Порядок № 637 окремо визначає особливості підтвердження трудового стажу окремих категорій працівників.

За приписами п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що основним документом, який підтверджує стаж є трудова книжка і лише за відсутності необхідних записів або в разі якщо записи в трудовій книжці є неточними чи неправильними виникає необхідність у підтвердженні періодів роботи уточнюючими довідками.

У трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_4 міститься запис:

- №3: 16.04.1989- прийнята в члени колгоспу Михайлівського району Запорізької області. Підстава внесення запису: "С-но прот. №5 от 28.04.1989" (мова оригіналу);

-№4: 05.12.1991- дозволено вихід з членів колгоспу "Червоний партизан" за власним бажанням. Підстава внесення запису: наказ №12 від 25.12.1991;

-№5: 01.01.1996. Прийнята на роботу в колгосп "Червоний партизан" дояркою на МТФ. Підстава внесення запису: наказ №5 від 15.05.1998;

- №6: 01.05.1998. Дозволено вихід з КСП "Червоний партизан" за ст. 38 КЗпП України ( за власним бажанням). Підстава внесення запису:№5 від 15.05.1998.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладено на голову колгоспу. Відповідальність за своєчасність та правильність заповнення трудових книжок несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа (пункт 13 Постанови № 310).

Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

Суд зауважує, що саме уповноважена особа колгоспу несе відповідальність за правильність ведення трудової книжки колгоспника.

Згідно із висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд звертає увагу, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_4 від 05.03.1988 містить записи за період з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, які скріплені печаткою підприємства та підписами посадових осіб. Підчищень, виправлень не допущено.

Тому, з урахуванням вказаних обставин, суд вважає помилковими доводи пенсійного органу про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, адже працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. Неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Окрім того, Михайлівська сільська територіальна громада Запорізького району Запорізької області із 01.02.2023 включено до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач позбавлена можливості надати уточнюючу довідку, виписки з наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, тощо, які передбачені Порядком №637.

Відтак, суд приходить до висновку про протиправність дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, всього 04 роки 11 місяців 21 день.

Щодо незарахування до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років, ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне

Відмовляючи у зарахуванні до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років, відповідач у оскаржуваному рішенні, як причину вказує "оскільки в свідоцтві про народження відсутня відмітка про видачу паспорта або паспорт".

Так згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом 11 Порядку №637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.

Суд зауважує, що вказана норма не передбачає наявності у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта для врахування періоду догляду за такою дитиною до страхового стажу особи.

З огляду на викладене суд вважає протиправною відмову у зарахуванні до стажу позивача періоду догляду за дитиною до досягнення трьох років.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 20.09.2023 №29 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Однак, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, що підтверджуються належними доказами, суд вважає, що задоволення позовних вимогу спосіб, визначений судом у даній справі, не є втручанням в дискреційні повноваження відповідачів.

Судом під час розгляду справи встановлено та належними доказами підтверджується, що станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії по інвалідності, позивач досягла віку 53 роки, є особою з інвалідністю третьої групи, страховий стаж становить 15 років 05 місяців 01 день, з яких: визнається відповідачем 07 років 05 місяців 10 днів; період з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998, - всього 04 роки 11 місяців 21 день; догляд за дитиною до досягнення трьох років, - 3 роки.

Отже, позивач відповідає вимогам, встановленим ст.32 Закону №1058, а тому має право на призначення пенсії по інвалідності з дати звернення, тобто з 13.09.2023.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача, є зобов`язання призначити пенсію по інвалідності з 13.09.2023 із зарахуванням до стажу позивача період роботи з 16.04.1989 по 05.12.1991, з 01.01.1996 по 01.05.1998 та період догляд за дитиною до досягнення трьох років.

Матеріалами справи встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області прийняло рішення відповідно до законодавства про екстериторіальність. У свою чергу, позивач подав заяву та документи про призначення пенсії за віком за місцем свого проживання, після прийняття рішення про призначення пенсії позивачу, останній буде знаходитись на обліку саме в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, яке йому буде виплачувати пенсію, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фону України в Житомирській області призначити позивачу пенсію по інвалідності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2422, 40 грн, тобто за дві позовні вимоги немайнового характеру.

Однак, зі змісту прохальної частини позову вбачається, що позивачем заявлено одну позовну вимогу та похудну від неї вимогу, а тому розмір судового збору повинен становить 1211,20 грн. Отже, позивачем внесено судовий збір в ьбільшому розмірі, ніж встановлений законом.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області у розмірі 1211,20 грн.

Суд зауважує, що відповідно до п. 1 ч. 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (вул. Кравчука, 22В, м. Луцьк, Волинська область, 43026, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №29 від 20.09.2023 про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 із 13 вересня 2023 року пенсію по інвалідності, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 16.04.1989 по 05.12.1991 та з 01.01.1996 по 01.05.1998, відповідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_4 від 05.03.1988, а також період догляду за дитиною до досягнення трьох років на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук