Справа № 420/28179/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/28179/23

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. Дата і місце ухвалення: 16.04.2024р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021р. по 06.10.2023р. включно;

- зобов`язати 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021р. по 06.10.2023р. в сумі 87024,80 грн. включно відповідно до вимог Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що у період з 26.12.2016р. по 21.11.2021р. вона проходила військову службу у 297 комендатурі охорони та обслуговування. Наказом від 21.11.2021р. №227 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, відповідачем не проведено з позивачем всіх належних розрахунків при звільненні, зокрема, не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення. Повний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 здійснено 297 комендатурою охорони та обслуговування тільки 07.10.2023р. на виконання судового рішення по справі №420/4457/22. А відтак, на підставі ст.117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021р. по 06.10.2023р. (684 дні) в сумі 87024,80 грн. Відповідних дій відповідачем вчинено не було, що є протиправною бездіяльністю 297 комендатури охорони та обслуговування.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021р. по 06.10.2023р. включно.

Зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 117 230,89 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням 297 комендатура охорони та обслуговування подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 16.04.2024р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Даний нормативно-правовий акт не містить відсильної норми щодо права військовослужбовця на отримання такої компенсації на підставі положень Кодексу законів про працю України. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, порядок якої урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами. А відтак, на військовослужбовців, які проходять військову службу в ЗСУ, не поширюються норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100. Механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби спеціальним законодавством не передбачений.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку ОСОБА_1 . Право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за період з 26.12.2016р. по 28.02.2028р. виникло на підставі судового рішення, яке було ухвалено вже після звільнення ОСОБА_1 та проведення з нею всіх розрахунків при звільненні. При цьому, нарахування позивачу індексації грошового забезпечення відбулося відразу ж після надходження цільових коштів на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2022р. по справі №420/4457/22.

Посилається апелянт і на те, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця. При виключенні із списків особового складу від ОСОБА_1 не надходило жодних заперечень щодо проведеного з нею розрахунку.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 26.12.2016р. по 21.11.2021р. ОСОБА_1 проходила військову службу у 297 комендатурі охорони та обслуговування.

Наказом від 21.11.2021р. №227 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу 297 комендатури охорони та обслуговування.

При звільненні ОСОБА_1 не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2022р. у справі №420/4457/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2022р., зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016р. по 28.02.2018р. включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року.

На виконання рішення суду по справі №420/4457/22 297 комендатурою охорони та обслуговування виплачено 15.02.2023р. на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016р. по 28.02.2018р. із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2014 року, в сумі 25927,88 грн.

07.10.2023р. відповідачем виплачено на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016р. по 28.02.2018р. із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 52090,15 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%

Вважаючи, що індексація у сумі 78018,03 грн. (25927,88 грн. + 52090,15 грн.) виплачена їй відповідачем із затримкою розрахунку при звільненні з 22.11.2021р. по 06.10.2023р., тобто на 684 дні, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду про зобов`язання 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач зазначила, що її середньоденне грошове забезпечення складає 477,05 грн., середній заробіток за час затримки 326302,20 грн. З урахуванням частки заборгованості у відсотковому розрахунку (29,67%), виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, має складати 326 302,20 грн. * 26,67% = 87 024,80 грн.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про наявність у 297 комендатури охорони та обслуговування обов`язку нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні. Поряд з цим, при вирішенні спору судом враховано, що із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022р., яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, з 19.07.2022р. законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном. Відтак, за висновками суду, період затримки розрахунку умовно поділяється на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-IX і після цього. У період затримки з 22.11.2021р. по 18.07.2022р. (239 днів) судом розраховано пропорційність затримки, внаслідок чого встановлено, що на користь ОСОБА_1 за відповідний період підлягає стягненню 30407,79 грн.; щодо періоду з 19.07.2022р. по 06.10.2023р., то, за висновками суду, у даному випадку підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України в новій редакції та середній заробіток ОСОБА_1 за час затримку розрахунку при звільненні складає 86823,10 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, положення статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022р., які діяли на момент виплати позивачу недоотриманих сум грошового забезпечення, передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців.

Редакція ст.117 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», діє з 19.07.2022р., тобто була чинною як на дату повного розрахунку з позивачем при звільненні, так і на дату звернення його з даним позовом до суду, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас, колегія суддів враховує, що після внесення змін в ст.117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19.07.2022р., Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін.

Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024р. по справі №420/11416/23, від 14.03.2024р. по справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Як вже зазначалося колегією суддів, у 297 комендатурі охорони та обслуговування ОСОБА_1 отримала індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016р. по 28.02.2018р. у сумі 78018,03 грн. Остаточний розрахунок при звільненні, пов`язаний із виплатою індексації грошового забезпечення, проведено відповідачем з ОСОБА_1 07.10.2023р.

Суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 15.02.2024р. по справі №420/11416/23, від 29.01.2024р. у справі №560/9586/22, від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22, від 30.11.2023р. у справі №380/19103/22, поділив спірний період затримки розрахунку при звільнені на два, а саме: з 22.11.2021р. по 18.07.2022р. (редакція ст.117 КЗпП України до внесення змін Законом №2352-IX) та з 19.07.2022р. по 06.10.2023р. (чинна редакція ст.117 КЗпП України).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з 22.11.2021р. по 18.07.2022р. становить 114014,95 грн. (239 днів х 477,05 грн. середньоденного грошового забезпечення).

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22.11.2021р. по 18.07.2022р. складає 30407,79 грн. (114014,95 грн. х 26,67% частка заборгованості за рішенням суду по відношенню до виплачених сум при звільненні).

Щодо іншого другого періоду з 19.07.2022р. по 06.10.2023р., то у даному випадку підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України в новій редакції та середній заробіток складає 86823,10 грн. (182 дні х 477,05 грн. середньоденного грошового забезпечення).

А відтак, як правильно розраховано судом першої інстанції, загальна сума грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 за період з 22.11.2021р. по 06.10.2023р. включно складає 117 230,89 грн.

Варто зазначити, що в апеляційній скарзі 297 комендатура охорони та обслуговування не ставить під сумнів правильність проведених судом розрахунків, а свою позицію обґрунтовує посиланням на відсутність у ОСОБА_1 права на отримання сум грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яка, як вже зазначено колегією суддів, є помилковою та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги 297 комендатури охорони та обслуговування не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 . Підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення від 16.04.2024р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 травня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук