Справа № 200/1883/24
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2024-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року Справа№200/1883/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І. С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою адвоката Мендрика Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання неправомірним дій чи бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

адвокат Мендрик Дмитро Олександрович в інтересах ОСОБА_1 , позивача, звернувся з позовом до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач-1):

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

03 квітня 2024 року представник позивача, з метою виконання вимог ухвали суду від 03 квітня 2024 року, надав до суду клопотання щодо усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано встановлені судом докази по справі.

19 квітня 2024 року відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, звернувся із клопотанням про залучення співвідповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-2).

30 квітня 2024 року відповідачі, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, надали до суду відзиви на позовну заяву, які долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалами Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року витребувано у відповідачів, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, визначені судом докази по справі.

15 травня 2024 року відповідач-1 надав до суду письмові пояснення та докази по справі, які судом долучено до матеріалів справи.

16 травня 2024 року відповідач-2 надав до суду письмові пояснення та докази по справі, які судом долучено до матеріалів справи.

Інші клопотання або заяви від сторін не надходили.

За правилами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Отже відсутні перешкоди для розгляду справи по суті.

Так, позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що з жовтня 2014 року по 31 червня 2016 року позивач отримував регресні виплати у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. З 01 липня 2016 року він перевів свою регресну справу до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, але виплати здійснено не було. Тільки з 01 вересня 2020 року відповідач-1 поновив виплати регресу та платить по сьогодні. З приводу боргу, відповідач-1 обіцяв виплатити борг у наступному році, але виплат не було, борг обліковувався у відповідача-1. Так, щомісячні страхові виплати позивачу не виплачено за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року.

Представник позивача вважає дії відповідача-1 щодо припинення виплати соціальних виплат протиправними та такими, що порушують його конституційні права, а тому звернувся з цим позовом до суду.

Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив, відповідно до якого зазначив, що позивач за статистичними даними інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України перебував на постійному обліку в Макіївському міському відділенні у Гірницькому районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. З червня 2014 року м. Макіївка знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року №1085-р (із змінами). З жовтня 2014 року за продовженням щомісячних страхових виплат як внутрішньо переміщена особа позивач звернувся до робочих органів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області. У вересні 2020 року потерпілий звернувся до Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як внутрішньо переміщена особа за продовженням щомісячних страхових виплат, де отримував виплати з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року. У період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року нарахування страхових виплат не проводилось. 01 січня 2023 року по теперішній час позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує належні йому щомісячні страхові виплати. На сьогодні нарахування щомісячних страхових виплат позивачу здійснюється своєчасно та в повному обсязі з додержанням чинного законодавства.

На думку представника відповідача-1, протиправні дії щодо припинення нарахування страхових виплат позивачу з 01 липня 2016 року відповідач-1 не вчиняв. Тому сума не нарахованих та невиплачених страховим виплат за вказаний період не може вважатися як заборгованість відповідача-1.

У зв`язку з чим, представник відповідача-1 вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідач-2 надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що згідно з інформацією АС «Реєстр потерпілих» позивач перебував на постійному обліку в Макіївському міському відділенні у Гірницькому районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. З жовтня 2014 року за продовженням щомісячних страхових виплат як внутрішньо-переміщена особа позивач звернувся до органів управління виконавчої дирекції ФСС України в Запорізькій області. В період з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року позивач перебував на обліку як внутрішньо-переміщена особа та отримував щомісячні страхові виплати в Маріупольському міському відділенні УВД ФССУ в Донецькій області. Відповідно до передавального акта б/н від 19 квітня 2023 року, укладеного між управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області заборгованості зі страхових виплат щодо позивача станом на 01 січня 2023 року немає. З 01 січня 2023 року по теперішній час позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує належні йому щомісячні страхові виплати.

Представник відповідача-2 зауважує, що позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, тому відсутні підстави для висновку про протиправність бездіяльності саме Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, щодо невиплати позивачу щомісячних страхових виплат з дати припинення, якщо б вона мала місце в період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Позивач має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Макіївка Донецької області до м. Маріуполь Донецької області, що підтверджується довідкою від 10 квітня 2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10 ААА №243334 від 16 квітня 2014 року ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності з 16 квітня 2014 року, безстроково.

Отже, позивач є особою, що отримує страхові виплати, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

21 березня 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом вих.№0500-0202-8/27551 надало відповідь на адвокатський запит в інтересах позивача, який зареєстровано 15 березня 2024 року за вх.№4252/8, в якій зазначило наступне.

«З 01 січня 2023 року набув чинності Закон України від 23 вересня 2022 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції Закону України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1105).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105 уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.

Встановлено, що згідно з інформацією АС «Реєстр потерпілих» ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перебував на постійному обліку в Макіївському міському відділенні у Гірницькому районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

З жовтня 2014 року за продовженням щомісячних страхових виплат як внутрішньо переміщена особа заявник звернувся до робочих органів управління виконавчої дирекції ФСС України в Запорізькій області.

В період з 01 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року потерпілий перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа та отримував щомісячні виплати в Маріупольському міському відділенні УВД ФССУ в Донецькій області. Відповідно до передавального акта б/н від 19 квітня 2023 року, укладеного між управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області заборгованості зі страхових виплат перед ОСОБА_1 станом на 01 січня 2023 року немає.

З 01 січня 2023 року по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує належні йому щомісячні страхові виплати.».

Відповідно до службової записки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 29 квітня 2024 року вих.№5724/03-16 щодо надання інформації про документи ОСОБА_1 , повідомлено, що відповідно до акта приймання-передачі від 16 січня 2023 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області особова справа ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) не передавалася. Тому не має можливості надати документи.

Відповідно до службової записки Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15 травня 2024 року вих.№81284 щодо надання матеріалів страхової справи ОСОБА_1 станом на 15 травня 2024 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області не перебуває. Справа ОСОБА_1 передавальним актом від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не передавалась, у зв`язку з чим надати документи, витребувані на виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі №200/1883/24, немає можливості.

Згідно з наданою відповідачем-1 довідкою про розмір нарахованих та виплачених сум страхових виплат за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року щомісячні страхові виплати за зазначений період ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувались.

Доказів нарахування та виплати ОСОБА_1 спірних страхових виплат за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року відповідачами суду не надано.

В зв`язку з чим позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Право позивача на отримання щомісячних страхових виплат відповідачами не оспорюється.

В судовому порядку виплата щомісячних страхових виплат позивачу не припинялася.

Спірним питанням даної справи є правомірність припинення виплати щомісячних страхових виплат позивачу за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керувався наступним.

Згідно із статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, воєнний або надзвичайний стан в Україні, зокрема, й на окремих територіях Донецької та Луганської областей, не запроваджено.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105-XIV від 23 вересня 1999 року (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1105-XIV).

Положеннями статті 3 Закону №1105-XIV визначено принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 47 №1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону №1105-XIV).

Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці». (частина 4, 7 статті 47 Закону № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 46 Закону №1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено судом вище, відповідачем-1 не виплачено спірні щомісячні страхові виплати позивачу за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року, у зв`язку з тим, що нарахування страхових виплат за зазначений період не проводилось, та відповідно до передавального акта б/н від 19 квітня 2023 року, укладеного між управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, заборгованості зі страхових виплат щодо позивача станом на 01 січня 2023 року немає.

В свою чергу, суд констатує, що Законом № 1105-XIV такої підстави для припинення виплати щомісячних страхових виплат не передбачено.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства).

В порядку статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до положень статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Отже, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково. Підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб визначено положеннями статті 12 Закону №1706-VII.

Відповідно до статті 12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Відповідно до пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 9.3 Глави 9 Інструкції щодо порядку оформлення і ведення особових справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженої Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 вересня 2006 року №345 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі неможливості отримати особову справу та Довідку-атестат допомога продовжується (призначається) за фактичним місцем проживання її отримувача на підставі електронної справи, отриманої від державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України». За неможливості протягом місяця одержати Довідку-атестат з управлінь, що залишаються в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, з метою захисту права громадян України на одержання призначеної згідно з чинним законодавством державної допомоги, неотримані суми допомоги одержувачам виплачуються за минулий період на підставі інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному сайті Міністерства соціальної політики України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Як вже встановлено судом вище, відповідно до довідки від 10 квітня 2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Макіївка Донецької області до м. Маріуполь Донецької області, та з 01 вересня 2020 року перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, як отримувач щомісячних страхових виплат, що не є спірним питанням у справі.

Разом із цим, суд зазначає, що 01 січня 2023 року набрали чинності зміни до Закону №1105-XIV.

За статтею 4 Закону №1105-XIV уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Таким чином, з 01 січня 2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області до Головного управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області.

При цьому, Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовано шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

Отже, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є правонаступником всіх прав та обов`язків Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, та є належним відповідачем у цій справі.

Як встановлено судом, відповідачем-1 не виплачено суми страхових виплат позивачу за спірний період у зв`язку з тим, що нарахування страхових виплат за цей період не проводилось, та відповідно до передавального акта б/н від 19 квітня 2023 року, укладеного між управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, заборгованості зі страхових виплат щодо позивача станом на 01 січня 2023 року немає.

Отже, відповідач-1, не виплативши щомісячні страхові виплати позивачу за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року за відсутності передбачених законами України підстав порушив право позивача на їх отримання, при цьому, зазначене право є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, Європейський суду з прав людини в рішенні від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10, пункт 52 рішення), а також в рішенні від 19.06.2012 у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakinav.Georgia, заява № 17767/08, пункт 72 рішення), зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року встановлено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Оскільки наявними матеріалами справи підтверджено не виплату позивачу страхових виплат за розглядаємий період, є підстави вважати, що дії саме відповідача-1 щодо не нарахування та не виплати позивачу щомісячних страхових виплат з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року є протиправними. Адже суб`єкт владних повноважень діяв не на підставі, не у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, без дотримання правил статті 2 КАС України.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про визнання дій відповідача протиправними та задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо посилання відповідача-2 на те, що у матеріалах справи відсутні докази, що позивачем як внутрішньо переміщеною особою реалізовано право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат за фактичним місцем проживання (перебування), суд вважає їх безпідставними та такими, що суперечать приписам Закону №1105-XIV.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі №243/3505/16-ц позивач сам має право вирішувати про необхідність звернення до Фонду про продовження страхових виплат. Відсутність такого звернення не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доцільним застосувати висновки Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, які викладені в постанові від 21 серпня 2018 року у справі №219/3611/17, а саме: «Без відкриття позивачем рахунку в установі - Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, у відповідача відсутні правові підстави для виплати пенсії з 01 липня 2016 року і заборгованість з виплати пенсії, яка повинна нараховуватися відповідачем щомісячно з 01 липня 2016 року може бути виплаченою за умови відкриття позивачем рахунку в ПАТ Державний ощадний банк України».

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на те, що суд дійшов висновку, що дії відповідача-1 щодо не нарахування та невиплати позивачу страхових виплат за спірний минулий період були протиправними, відтак права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року на рахунок, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо строку звернення за захистом порушеного права.

Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правилами частини другої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє і по теперішній час.

У постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 140/11951/21 Верховний Суд вказував, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та часу, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

Також, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22 зазначено про те, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В порядку частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У той же час, рішенням Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" визначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи вищезазначені норми та доводи представника позивача, в той час предмет спору стосується соціального права позивача, суд вважає їх достатніми та дійшов висновку про визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача до суду. Відтак, клопотання відповідача-1 щодо залишення позовної заяви без розгляду задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до квитанції ID №1750-1433-9567-9202 від 29 березня 2024 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн.

Згідно із частиною першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору та позовні вимоги задоволено, суд приходить висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 суму судового збору на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 6, 8-9, 19-20, 22, 25-26, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 295-297, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов адвоката Мендрика Дмитра Олександровича в інтересах ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (місцезнаходження: пр-т Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69057, ) про визнання неправомірним дій чи бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати за період з 01 липня 2016 року по 31 серпня 2020 року на рахунок, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 29 травня 2024 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.С. Молочна