Справа № 464/2418/24
Суддя: Беспальок О. А.
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №464/2418/24
пр.№ 2-а/464/37/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої - судді БЕСПАЛЬОК О.А.

з участю секретаря судових засідань - БРИНОШ А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача відмову у видачі подання про можливість призначення ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_4 №34-вих-40654 від 26 березня 2024 року, зобов`язати відповідача повторно провести на засіданні опікунської ради розгляд поданої позивачем заяви про призначення ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_4 .

В обгрунтування позову покликається на те, що в провадженні Сихівського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа №464/4834/23 (суддя Тімченко О.В.) за заявою ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 недієздатним та встановлення над ним опіки. В рамках зазначеної справи, судом було призначено та проведено судову психіатричну експертизу психічного стану ОСОБА_4 . Згідно висновку №1366 останній страждає тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом потребує опіки. За нормами ч.1 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Для видачі подання про призначення його опікуном батька, ОСОБА_3 подав до відповідача відповідну заяву і долучив повний пакет документів. 21 березня 2024 року відбувалося засіданні опікунської ради, на якому розглядалося питання доцільності призначення опікуном позивача. За наслідками засідання опікунської ради відповідача, 26 березня 2024 року за №34-вих.40654 прийнято рішення відмова у видачі подання про можливість призначення ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_4 . Вважає, що вказане рішення прийняте відповідачем без належного з`ясування всіх обставин та без дотримання відповідних норм права, є неправомірним, а відтак, підлягає до оскарження та скасування.

Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року адміністративний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 16 квітня 2024 року.

16 квітня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечує проти позову з наступних підстав. Статтею 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Покликаючись, зокрема, на постанову Верховного суду від 07 квітня 2022 року у справі №712/10043/20, зазначає, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обгрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно вимог Цивільного процесуального кодексу України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка. Вказує на те, що таке подання не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення по справі не має пріоритетного значення, та може бути враховане на розсуд суду. Так, 21 березня 2024 року відбулося засідання опікунської ради Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради. За результатами розгляду заяви, відмовлено у видачі подання про можливість призначення ОСОБА_3 , опікуном ОСОБА_4 , оскільки є інші родичі, які можуть бути опікунами. З огляду на наведене, зазначає, що обставини, які викладені позивачем у позові не підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення.

16 квітня 2024 року у зв`язку з неявкою представника відповідача розгляд справи відкладено до 29 квітня 2024 року.

29 квітня 2024 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено до 16 травня 2024 року.

16 травня 2024 року розгляд справи відкладено до 28 травня 2024 року, у зв`язку з неявкою сторін та надходженням клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи.

Позивач в судове засідання не з`явилася, проте представник останнього, подав заяву про розгляд справи у їхній відсутності, позов підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Підтримала пояснення, які викладені у відзиві на позов та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначає, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметом спору у даній справі є відмова Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №34-вих-40654 від 26 березня 2024 року у видачі подання про можливість призначення ОСОБА_3 , опікуном ОСОБА_4 .

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням п.п.1 та 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

На підставі п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг.

Згідно п.9 ч.1 ст.4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Згідно із ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду цих спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Положеннями ст.2, 4, 19 КАС України, визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх справ, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Таким чином, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є як і спеціальний суб`єктний склад, так і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Як встановлено судом, в провадженні Сихівського районного суду м.Львова перебуває цивільна справа №464/4834/23 (суддя Тімченко О.В.) за заявою ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 недієздатним та встановлення над ним опіки.

За наслідками засідання опікунської ради відповідача, 26 березня 2024 року за №34-вих.40654 позивачу відмовлено у видачі подання про можливість призначення ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_4 .

Не згода позивача із вказаною відмовою і стала підставою для звернення до суду із цим позовом в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що питання щодо встановлення опіки врегульовано нормами ЦК України.

Так, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст.55 ЦК України).

Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (ст.58 ЦК України).

Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (ст.56 ЦК України).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування (п.п.4 п. «б» ч.1 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу (ч.1 ст.63 ЦК України).

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ст.60 ЦК України).

Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників (ч.5 ст.63 ЦК України).

Згідно ч.4 ст.63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що оспорюване рішення виконавчого комітету як органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, таке рішення не порушує прав та обов`язків інших опікунів та підопічного. Правові наслідки для інших опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, в процесі чого саме і відбувається оцінка усіх доказів у сукупності, зокрема й оскаржуваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, який розглядає справу і вирішує правове питання призначення опікуна недієздатній особі.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №496/4271/16-а (К/9901/29090/18) (провадження № 11-606апп18), предметом судового розгляду у якій були оцінка правомірності висновку та рішення органу опіки та піклування про позбавлення особи батьківських прав.

Як у даній справі, так і у вищезгаданій справі, розглянутій Великою Палатою Верховного Суду, оскаржувані рішення органу опіки та піклування відповідно до приписів чинного законодавства України не є остаточними рішеннями, такі рішення підлягали оцінці судом під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав, а так само й про призначення опікуна.

Тож саме у межах справи про призначення ОСОБА_3 опікуном недієздатного батька, ОСОБА_4 має доводити доцільність призначення його опікуном.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі №820/7173/16 (провадження № 11-613апп18), якщо порушення своїх прав особа встановила у тих наслідках, викликаних рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у справі №357/11426/21 (провадження № 61-3271св23) врахував, що у справі, яка переглядається, відповідач відповідно до викладеного правового висновку, сформульованого в іншій справі, діяв не як суб`єкт владних повноважень, оспорюване рішення виконавчий комітет ухвалив як орган опіки та піклування на реалізацію приписів саме Глави 6 ЦК України для вирішення питання судом про призначення опікуна.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Зважаючи на те, що даний спір пов`язаний з опікою, тобто з цивільними правовідносинами, що регулюються нормами ЦК України, то суд приходить до висновку про належність розгляду даної справи саме за правилами цивільного судочинства.

За наведених обставин суд вважає, що заявлені у цій справі позовні вимоги не є публічно-правовими, оскільки в межах заявлених позовних вимог, на переконання суду, існує спір про цивільне право, який має виражений приватноправовий характер.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на те, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей для розгляду справ, пов`язаних із цивільно-правовими відносинами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З врахуванням вищенаведеного, провадження у справі необхідно закрити.

Відповідно до ч.2 ст.238 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Окрім того, п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, коли провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір на суму 1211 грн. 20 коп.

Враховуючи зазначене, у зв`язку із закриттям провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, необхідно позивачу повернути сплачений судовий збір з державного бюджету.

Керуючись ст.ст.238, 248, 256 КАС України,

п о с т а н о в и в :

провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення закрити.

Повернути ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 з Державного бюджету України сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК