Справа № 520/2049/2020
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 травня 2024 року м. Дніпросправа № 520/2049/2020

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової АС.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року

у справі №520/2049/2020

за позовом Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1

до ОСОБА_1

про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2020 року Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 звернулись до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 в якому просили:

- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 у рівних долях 2 867 996 601,97 - шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Позовна заява обґрунтована завданням відповідачами шкоди у заявленому до стягнення розмірі під час виконання організаційно-розпорядчих обов`язків військової служби.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року роз`єднано у самостійні провадження вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , цією ж ухвалою справі за позовом МО України і військової частини НОМЕР_1 до Полякова присвоєно єдиний унікальний номер судової справи № 520/2049/20 та справу передано до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 р. у справі № 520/2049/2020 в задоволенні адміністративного позову Міністерства оборони України Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовлено.

Судом встановлено, що в серпні 2008 року внаслідок попадання стороннього джерела запалювання відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно-господарській території військової частини НОМЕР_2 (правонаступником якої є позивач-2) вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Сильними поривами вітру залишки горіння потрапили на технічну територію та спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися міни. В результаті відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонацію боєприпасів на всіх об`єктах військової частини НОМЕР_2 у період з 27 по 30 серпня 2008 року. В результаті пожежею знищено та пошкоджено військове майно, чим нанесено збитки державі в особі позивачів, у сумі 2 877 127 374,98 грн. відповідач з 18.11.2006 року перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 арсенал зберігання боєприпасів) та являвся військовою службовою особою, яка постійно обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків. Постановою Військового апеляційного суду Військово-Морських Сил від 26.11.2009 року констатовано, що відповідач як командир Військової частини НОМЕР_2 обвинувачувався у недбалому ставленні до військової служби за ч. 2 ст. 425 КК України, а саме в тому, що недбало ставився до виконання службових обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 по зберіганню боєприпасів, внаслідок чого виникла пожежа на місцях зберігання боєприпасів, вибухи боєзапасу арсеналу, травмування військовослужбовців військової частини та руйнацію і пошкодження майна Міністерства оборони України, фізичних та юридичних осіб. Разом з тим, відповідача звільнено від кримінальної відповідальності за амністією. Також, судом встановлено, що розмір спричиненої шкоди на теперішній час є значно меншим, ніж визначений у кримінальній справі цивільним позовом Міністерства оборони до ОСОБА_1 , оскільки за рахунок держави в значному обсязі було поновлено ушкоджене майно, а також була виявлена та оприбуткована значна кількість військового майна, яке вважалось знищеним внаслідок пожежі на 61 арсеналі. У військовій частині на теперішній час відсутні документи, які б обґрунтовували розмір спричинених збитків. Дослідивши обставини у справі, зокрема, висновки та матеріали проведених службових розслідувань, актів ревізій, актів обстеження за фактом пожежі, суд дійшов висновку, що позивачами жодним чином не обґрунтовано в зв`язку з чим, попри причетність та безпосередній вплив на настання надзвичайної події значної кількості осіб, позов пред`явлено лише до відповідача (первинно також до його заступника), без залучення інших осіб, яких також службовими документами визнано причетними до надзвичайної події, застосовано дисциплінарні стягнення, в т.ч. більш суворі, ніж до відповідача. Суд підкреслив, що позивачі не виконали свій обов`язок індивідуалізувати та конкретизувати ступінь вини та суть протиправних дій осіб, визначивши та обґрунтувавши за певним алгоритмом розмір заявленої до стягнення суми з кожного з осіб (обґрунтувати, чому саме до цих осіб позов пред`явлено, а до інших осіб не пред`явлено, яким чином визначено питому вагу дій кожної причетної особи осіб у настанні надзвичайної події і тд).

Отже, суд констатував необґрунтованість стягнення заявленої шкоди саме з відповідача.

Не погодившись з рішенням суду, Міністерством оборони України подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №520/2049/2020, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не надав належної оцінки доводам позивачів, та долученим доказам, які свідчать про те, що на момент виникнення пожежі, яка завдала значних збитків державі, відповідач недбало ставився до виконання службових обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 по зберіганню боєприпасів, внаслідок чого виникла пожежа на місцях зберігання боєприпасів, вибухи боєзапасу арсеналу, травмування військовослужбовців військової частини та руйнацію і пошкодження майна Міністерства оборони України, фізичних та юридичних осіб. Неналежно виконуючи свої службові обов`язку у сфері забезпечення пожежної безпеки відповідач, в порушення вимог законодавства, видав наказ від 25.04.2008 року №197, а також в червні 2008 року усний наказ про умовний розподіл технічної території військової частини на три сектори для облаштування об`єктів зберігання, якими зобов`язав службових осіб частини здійснювати заходи пожежобезпеки на незакріплених за ними об`єктах, чим дезорганізував роботу у цьому напрямку та сприяв порушенню вимог законодавства, в т.ч. на майданчику тимчасового зберігання №119. Внаслідок цього службові особи військової частини не мали можливості забезпечити належний протипожежний стан підзвітного вибухонебезпечного майна. У результаті таких дій не відповідача не були вжиті заходи щодо належного облаштування технічної території військової частини та забезпечення вибухопожежобезпеки місць зберігання боєприпасів, зокрема, своєчасно не було проведено викос трави, якою заросли ящики із мінами у остаточно спорядженому стані, та не облаштовано мінералізованою смугою шириною не менше 2 метрів територію майданчика тимчасового зберігання. Крім того, відповідач не забезпечив належного збереження мін, які знаходились на території майданчика тимчасового зберігання №119 в остаточно спорядженому стані у розбитих, трухлих ящиках, без накриття та підкладок. Також відповідач не визначив матеріально-відповідальну особу за дотримання правил пожежної безпеки на території майданчика тимчасового зберігання №119. За результатами неодноразових перевірок щодо дотримання у військовій частині пожежної охорони та вибухопожежобезпеки встановлено, що робота у цьому напрямку організується неналежно, виявлені під час попередніх порушень не усуваються.

Відповідачем та представником позивачів надано ґрунтовні пояснення щодо обставин по справі та підтримано позиції, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях до неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, з 07.09.1992 ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, з 18.11.2006 перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

27 серпня 2008 року, внаслідок попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полум`я по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120 мм остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання № 119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах Військової частини НОМЕР_2 у період з 27 по 30 серпня 2008 року.

Пожежею знищено та пошкоджено військове майно.

Згідно Акту про пожежу, що сталася у військовій частині НОМЕР_2 від 08.09.2008 №317/931 27.08.2008 року о 15:00 год (орієнтовно) з північно-західного боку адміністративно-господарчої території Військової частини НОМЕР_2 сталася пожежа.

Відповідно до Акту проведення службового розслідування, затвердженого наказом Міністра оборони України 10.10.2008 основними наслідками пожежі, в частині майнових втрат, є знищення понад 80 тис тон ракет і боєприпасів різних калібрів, з яких 52, 4 тисяч тон тих, що підлягали утилізації, загальною вартістю близько 2,5 млрд. грн, зруйновано три приватні одноповерхові житлові будинки у АДРЕСА_1 майданчики відкритого зберігання, 30 цегляних сховищ, 1 металеве сховище, 17 майданчиків тимчасового зберігання, 8 навантажувально-розвантажувальних майданчика, 3 цехи ремонту і регламенту ракет і боєприпасів та інше майно. Основними причинами надзвичайної події визначено:

1) неналежне виконання відповідачем та іншими посадовими особами вимог законодавства. Крім того, відповідач практично зруйнував персональну відповідальність за закріплені об`єкти, зобов`язавши службових осіб військової частини здійснювати заходи пожежної безпеки на закріплених за ними об`єктах, залишивши без увагу свої, чим знизив рівень протипожежного стану арсеналу. Виявлено випадок приховування пожежі 29.07.2008 у приватних господарських спорудах адміністративно-господарської території 61 арсеналу. Загалом з 01.01.2008 пожежні обслуги арсеналу 11 разів викликались на гасіння займань і пожеж. Технічна територія та майданчик тимчасового зберігання №119 утримувалися в незадовільному стані, при цьому майданчик не був закріплений за відповідальною особою

Окрім цього, 27.08.2008 згідно наказу відповідача на території частини проводилися зварювальні роботи у сховищах №12, 64, але всупереч цього наказу особистим рішенням підполковника ОСОБА_2 на технічній території проводилася різка залізничної рейки біля цеху №4, на що був незаконно виданий додатковий наряд-допуск, підписаний ОСОБА_2 , що також могло стати джерелом займання на технічній території;

2) незадовільний рівень організації служби та повсякденної діяльності арсеналу;

3) недбалість та незадовільний рівень фахової підготовки особового складу арсеналу. Так, відповідача призначено на посаду всупереч вимог законодавства без відповідної фахової підготовки та досвіду. Кількість особового складу, який направлявся на навчання, зменшувалася;

4) хронічне недофінансування за програмою «забезпечення живучості та вибухопожежобезпеки арсеналів, баз і складів озброєння, ракет і боєприпасів Збройних Сил України»;

5) перевищення службових повноважень та порушення при здійсненні фінансово-господарської діяльності 61 арсеналу. З 12.11.2017 і до проведення перевірки перереєстрація 61-го арсеналу згідно оновленого законодавства не проводилася, в зв`язку з чим фінансово-господарська діяльність арсеналу була юридично незаконною;

6) порушення порядку зберігання ракет і боєприпасів та формальний підхід посадових осіб старших штабів до перевірок 61 арсеналу. Керівний склад Південного оперативного командування до надзвичайної події мав інформацію про неналежні організацію та стан живучості і вибухопожежобезпеки 61-го арсеналу, в 2008 році неодноразово здійснювались перевірки.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.11.2008 №573 визначено, що загальна сума збитків, спричинених Міністерству оборони України внаслідок надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 , з урахуванням майна на суму 1530,309 тис. грн, яке знаходиться не технічній території, склала 2 893 392,315 тис. грн.

26 вересня 2008 року Командувачем військ ордена червоного прапора Південного оперативного командування №275 видано наказ про причини та умови. що сприяли виникненню порушень служби військ у Військовій частині НОМЕР_2 . Серед порушень вказано організацією виконання робіт на території військової частини у святкові та вихідні дні в період 23-25 серпня 2008 року, порушення перепусткового режиму і тд. Наказом оголошено сувору догану відповідачу, підполковнику ОСОБА_2 , підполковнику ОСОБА_3 , підполковнику ОСОБА_4 , майору ОСОБА_5 , майору ОСОБА_6 , капітану ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Постановою Військового апеляційного суду Військово-Морських Сил від 26.11.2009 року констатовано, що відповідач як командир Військової частини НОМЕР_2 обвинувачувався у недбалому ставленні до військової служби за ч. 2 ст. 425 КК України, а саме в тому, що недбало ставився до виконання службових обов`язків командира військової частини НОМЕР_2 по зберіганню боєприпасів, внаслідок чого виникла пожежа на місцях зберігання боєприпасів, вибухи боєзапасу арсеналу, травмування військовослужбовців військової частини та руйнацію і пошкодження майна Міністерства оборони України, фізичних та юридичних осіб. Також констатовано, що на відповідача поширюється п. «в», «д» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію» від 12.12.2008 року №660-VI, в зв`язку з чим на підставі пунктів «в», «д» вказаного закону його звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу щодо нього закрито. Цивільний позов Міністерства оборони України про стягнення з відповідача 2 893 392,315 грн. у відшкодування шкоди, заподіяної злочином залишено без розгляду, залишивши право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Вважаючи позивача, особою, що несе відповідальність за майнову шкоду понесену військовою частиною, звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з преамбулою Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до статей 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції від 11 лютого 2001 року, далі - Положення № 243/95-ВР).

До військовослужбовців належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані (абзац 3 пункту 1 розділу "Загальні положення" Положення N 243/95-ВР).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення № 243/95-ВР відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Зі змісту пункту 3 розділу І Положення № 243/95-ВР вбачається, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (п. 4 розділу І Положення № 243/95-ВР).

Згідно із пунктом 8 Положення № 243/95-ВР залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Випадки застосування до військовослужбовців повної матеріальної відповідальності обмежені та чітко визначені пунктом 13 Положення, а саме, застосування повної матеріальної відповідальності можливо, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Відповідно до пункту 17 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

Пунктом 19 Положення передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.

За змістом пункту 37 Положення матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.

За приписами пункту 31 розділу ІV Положення № 243/95-ВР у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, втратило чинність 31 жовтня 2019 року з набранням чинності Закону України від 03 жовтня 2019 року № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», проте, застосовується до спірних взаємовідносини сторін, які склалися у 2008 році.

Звертаючись до суду, позивач - Міністерство оборони України, не зазначило, яким чином порушені його майнові права чи інтереси відповідачем, та які правові підстави для стягнення спірних коштів на користь Міністерства оборони України. Позовна заява не містить жодних обґрунтувань з цього приводу. Навпаки, у позовній заяві зазначено, що майнова шкода спричинена Військовій частині НОМЕР_2 .

В апеляційній скарзі Міністерством оборони України вказано, що відповідно до пункту другого Наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 472 від 10 вересня 2013 року «Про розформування військової частини НОМЕР_2 », Військову частину НОМЕР_1 визначено правонаступником Військової частини НОМЕР_2 і під час розформування останньої на підставі Акту прийому-передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих управлінь і служб по Військовій частині НОМЕР_2 після визначення остаточного розміру заподіяних збитків по кожній службі саме у Військовій частині НОМЕР_1 обліковується дебіторська заборгованість за розрахунками з відшкодування завданих збитків, вчиненням кримінального правопорушення на загальну суму 2 867 996 601,97 гривень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що незрозумілою є і вимога стягувати спірні кошти одночасно на користь двох позивачів, кожен з яких є юридичною особою та самостійною процесуальною особою у спорі.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що Міністерство оборони України не навело правових підстав, відповідно до яких воно є належним позивачем, що відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України має право звернутися до адміністративного суду у випадку, визначеному Конституцією та законами України. До матеріалів справи також не надано відповідних доказів.

Як убачається із матеріалів справи, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна.

На момент виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначався Законом України «Про правовий режим майна у збройних силах України» від 21 вересня 1999 року.

У статті 1 цього Закону передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Згідно з ч. 3 цього Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок обліку та списання майна врегульовано ст. 4 Закону, де зазначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Таким чином, у Збройних Силах України військове майно закріплюється на праві оперативного управління виключно за військовими частинами Збройних Сил України, а не за Міністерством оборони України.

Разом з тим, Міністерство оборони України в апеляційній скарзі стверджує, що відповідно до ст. 2 Закону № 1075 як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює тільки управління військовим майном, зокрема, закріплює військове майно за військовими частинами.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Міністерство оборони України у цій справі не довело права на стягнення на свою користь коштів в якості відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна, що перебувало в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_2 на час надзвичайної події 27 серпня 2008 року.

Аналіз наданих позивачами письмових доказів дає підстави вважати, що внаслідок пожежі у Військовій частині НОМЕР_2 , що сталася 27 серпня 2008 року, було знищено (пошкоджено) військове майно, яке було закріплено за цією установою відповідно до Закону, а відтак, саме Військовій частині було завдано майнову шкоду.

Водночас, Військову частину НОМЕР_1 визначено правонаступником Військової частини НОМЕР_2 Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 472 від 10 вересня 2013 року «Про розформування військової частини НОМЕР_2 ».

Зі змісту Положення, яке регулює спірні правовідносини, можна зробити висновок, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності необхідно довести, зокрема, факт заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, а також вину у заподіянні шкоди. У разі заподіяння шкоди кількома особами, необхідно встановити також ступінь вини кожного.

У п. 19 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі визначено, що розслідуванням повинно бути встановлено ступінь вини кожного у разі, якщо шкода заподіяння кількома особами.

Позивачами пред`явлено первинний позов до двох осіб, в якому заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах ,97 грн за шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, але при цьому не надано доказів, що завдана внаслідок надзвичайної події державі шкода є наслідком протиправних дій саме цих осіб.

Слід зазначити, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів шкоди в рівних частках, позивачі свою позицію у цій частині також не обґрунтовують, не надають жодних доказів на підтвердження того, що ступінь вини кожного з відповідачів у заподіянні шкоди державі є рівною, хоча таке обґрунтування є процесуальним обов`язком саме позивача з урахуванням приписів ч. 1 ст. 77 КАС України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачами розміру шкоди, заподіяної внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року.

Позивачі посилались на те, що розмір шкоди підтверджується актом прийому - передачі дебіторської заборгованості за розрахунками з відшкодування завданих збитків за номенклатурою забезпечуючих управлінь і служб по Військовій частині НОМЕР_2 .

Проте акт, на який посилаються позивачі, не можна вважати достатнім доказом на підтвердження розміру завданої надзвичайною подією шкоди відповідачем, оскільки з зазначеного акту не можливо встановити шкоду, нанесену державі, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення саме відповідачем, як і не можливо достеменно встановити розмір такої шкоди, яку позивачі просили стягнути та їх користь при зверненні до суду.

Разом з тим, за висновками службового розслідування, викладеними в акті службового розслідування від 10.10.2008, проведеного на виконання Наказу Міністерством оборони України № 431 від 02.09.2008, котрі надані Міністерством оборони України до матеріалів справи, згідно якого серед основних причин надзвичайної події, зокрема:

1) неналежне виконання вимог законодавства відповідачем та іншими посадовими особами арсеналу;

2) всупереч наказу відповідача, підполковник ОСОБА_2 вирішив проводити на технічній території різку залізничних рейок, що також могло стати джерелом займання на технічній території;

3) хронічне недофінансування

4) неналежне реагування на неналежну організацію та стан живучості 61 арсеналу керівного складу Південного оперативного командування.

Позивачами жодним чином не обґрунтовано в зв`язку з чим, попри причетність та безпосередній вплив на настання надзвичайної події значної кількості осіб, позов пред`явлено лише до відповідача (первинно також до його заступника), без залучення інших осіб, яких також службовими документами визнано причетними до надзвичайної події, застосовано дисциплінарні стягнення, в т.ч. більш суворі, ніж до відповідача. Суд підкреслює, що позивачі не виконали свій обов`язок індивідуалізувати та конкретизувати ступінь вини та суть протиправних дій осіб, визначивши та обґрунтувавши за певним алгоритмом розмір заявленої до стягнення суми з кожного з осіб (обґрунтувати, чому саме до цих осіб позов пред`явлено, а до інших осіб не пред`явлено, яким чином визначено питому вагу дій кожної причетної особи осіб у настанні надзвичайної події і тд).

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості стягнення заявленої шкоди саме з відповідача.

В обґрунтування позову позивачі також посилались на те, що вина ОСОБА_1 в інкримінованих йому злочинах, а також у спричинені державі майнової шкоди повністю доведена матеріалами кримінальної справи та встановлена судовими рішеннями у кримінальній справі.

Однак, таке твердження є помилковим.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Проте, постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року, якою ОСОБА_1 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності, не визначено розмір майнової шкоди, спричиненої державі, що Міністерством оборони України не заперечується.

В апеляційній скарзі позивачем вказано, що зазначеною постановою підтверджено вину відповідача у виникненні надзвичайної події та заподіянні шкоди, але не вказано, що нею визначено розмір шкоди, завданої безпосередньо ОСОБА_1 .

Інших доказів на обґрунтування розміру шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_1 , позивачами до матеріалів справи не надано.

З огляду на відсутність у матеріалах справи інших доказів на обґрунтування розміру шкоди, доводи апеляційної скарги про недослідження судом першої інстанції доказів на підтвердження розміру завданої шкоди під час надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 , а саме: витягів з книг втрат; бухгалтерських довідок; наказів, на підставі яких до книг нестач та грошових стягнень і нарахувань Військової частини НОМЕР_2 занесено суми збитків; акта про пожежу від 28.09.2008 №317/921, з якого вбачається, що виникненню надзвичайної події сприяло, зокрема, незадовільне виконання службових обов`язків стосовно забезпечення пожежної безпеки на закріплених об`єктах командиром ВЧ ОСОБА_1 , є безпідставними.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №520/2049/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко