Справа № 747/370/23
Суддя: Маринчак Нінель Євгеніївна
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 747/370/23
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

27 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Черпака Ю.К, Штульман І.В.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Тернопільської митниці на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року позов задоволено частково. Скасовано постанову у справі про порушення митних правил № 0010/40300/23 від 18 травня 2023 року, винесену Тернопільською митницею Державної митної служби (далі - апелянт, відповідач), про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 470 Митного Кодексу України. Справу про порушення митних правил відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 470 Митного Кодексу України, надіслано на новий розгляд до Тернопільської митниці Державної митної служби. Стягнуто з Тернопільської митниці на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4 536 грн 80 коп.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року вперше подану Тернопільською митницею 05 лютого 2024 року апеляційну скаргу повернуто апелянту у зв`язку із ненаданням документу про сплату судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 09 травня 2024 року Тернопільська митниця вдруге подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Перевіривши апеляційну скаргу, Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13 травня 2024 року залишив її без руху, оскільки вона не відповідала вимогам статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому невідповідність наведеним положенням Кодексу адміністративного судочинства України виявилася в тому, що апелянтом пропущено встановлений десятиденний процесуальний строк оскарження рішення суду першої інстанції, а заява про його поновлення визнана необґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху Тернопільською митницею отримано в електронному кабінеті 14 травня 2024 року.

На виконання вимог цієї ухвали, апелянтом 23 травня 2024 року до суду подано заяву, в якій останній просить поновити пропущений процесуальний строк на подачу апеляційної скарги на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року.

В обґрунтування причин поважності пропуску строку на апеляційне оскарження зазначив, що ним попущено строк на апеляційне оскарження рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року в справі № 747/370/23 у зв`язку із неможливістю сплати судового збору в строк, визначений судом; невідкладно, після надходження коштів за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки" на сплату судового збору, Тернопільською митницею сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги та платіжну інструкцію № 158 від 06 травня 2024 року додано до апеляційної скарги; Тернопільською митницею строк на апеляційне оскарження рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року в справі № 747/370/23 пропущено з поважних причин, оскільки обставини, які до цього призвели, для митниці є об`єктивно непереборними, не залежали від її волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасної сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Надаючи оцінку викладеним у заяві доводам, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено в ухвалі суду від 13 травня 2024 року про залишення апеляційної скарги без руху, копію оскаржуваного рішення від 24 січня 2024 року апелянтом отримано 26 січня 2024 року.

Отже, останнім днем подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції було 06 лютого 2024 року.

Проте апеляційну скаргу направлено до суду апеляційної інстанції 09 травня 2024 року, тобто поза межами встановленого приписами статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України процесуального строку.

При цьому судом враховується, що вперше подану Тернопільською митницею апеляційну скаргу було залишено без руху ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у зв`язку з несплатою судового збору у розмірі 805,20 грн.

Указаним судовим рішенням було надано п`ятиденний строк для усунення недоліків. У зв`язку з неподанням документу про сплату судового збору у повному обсязі в установлений строк суд ухвалою від 15 квітня 2024 року повернув Тернопільській митниці вперше подану апеляційну скаргу.

Тобто, протягом 27 лютого 2024 року по 14 квітня 2024 року апелянт мав достатній визначений законодавцем строк для забезпечення усунення недоліків вперше поданої апеляційної скарги.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08.02.2023 у справі № 717/314/22, зазначив, що, оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У свою чергу, у постанові від 21.11.2019 у справі №804/3200/18 Верховний Суд підкреслив, що довготривала процедура сплати судового збору, не може бути визнана поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та, як наслідок, не є підставою для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного рішення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом й у постанові від 10.09.2020 у справі № 815/6482/15.

Відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для своєчасної сплати судового збору є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними. Суб`єкт владних повноважень, який діє від імені держави, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від фінансових складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо сплати судового збору.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.01.2021 у справі № 500/2544/19.

Крім іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19 підкреслила, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, невжиття суб`єктом владних повноважень заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатися поважною причиною пропуску процесуального строку для звернення до суду.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів.

Відсутність бюджетного фінансування не надає суб`єкту владних повноважень право в будь-який час після сплину строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення.

У зв`язку з цим посилання апелянта на тривалу процедуру сплати судового збору як поважну причину поновлення строку на апеляційне оскарження є необґрунтованимм.

Суд звертає увагу на те, що вдруге апеляційну скаргу було подано 09 травня 2024 року, тобто майже через чотири місяці з моменту постановлення оскаржуваного рішення та через 23 дні з моменту прийняття ухвали суду від 15 квітня 2024 року про повернення вперше поданої апеляційної скарги, яку апелянт отримав в електронному кабінеті 16 квітня 2024 року.

При цьому колегія суддів зауважує, що апелянтом пропущено десятиденний строк для оскарження рішення суду першої інстанції, визначеного приписами статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України уже після повернення судом первісної апеляційної скарги.

До того ж апелянтом не надано пояснень щодо неможливості невідкладного подання апеляційної скарги вдруге після отримання ухвали про повернення вперше поданої навіть без документу про сплату судового збору.

Колегія суддів враховує, що обмеження строку на апеляційне оскарження не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути піддане обмеженням, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав, або фінансовим обмеженням (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії», справа «Креуз проти Польщі»).

Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Європейський суд з прав людини у пунктах 46, 47 рішення від 29.01.2016 у справі «Устименко проти України» зазначив, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатись перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

При цьому, судом також враховуються висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Лелас проти Хорватії», відповідно до яких держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і орган доходів і зборів зокрема, зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для можливості визнання поважними причин пропуску Тернопільською митницею строку на апеляційне оскарження рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року. Інших доводів поважності причин пропуску строку апелянтом не зазначено.

Таким чином, зважаючи на викладене та з огляду на відхилення доводів апелянта щодо поважності причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті апеляційного провадження.

Указана позиція узгоджується й з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02.12.2021 у справі № 620/4510/20.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 299 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Приписи ч. 3 ст. 299 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що питання про відмову у відкритті апеляційного провадження суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів після надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Підсумовуючи наведене та керуючись приписами Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне у відкритті апеляційного провадження відмовити та повернути апеляційну скаргу Тернопільській митниці.

Керуючись ст. ст. 133, 248, 299, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Тернопільської митниці про поновлення строку на апеляційне оскарження - відмовити.

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Тернопільської митниці на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської митниці про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач Маринчак Н.Є.

Судді: Черпак Ю.К.

Штульман І.В.