Справа № 580/3059/24
Суддя: Віталіна ГАЙДАШ
Дата ухвалення: 2024-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року справа № 580/3059/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гайдаш В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому позивачка просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що відповідач протиправно відмовив у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379. Позивачка зазначає, що відповідно до Акту службового розслідування від 20.03.2023 року, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 , наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2023 №196, смерть військовослужбовця ОСОБА_2 настала в результаті нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби в населеному пункті Михайлівка, Покровського району Донецької області. Крім того, відповідно до листа ГУНП в Донецькій області від 28.02.2024 №1аз/24/01-2024 громадянин ОСОБА_2 у період з 21.02.2023 по 22.02.2024 до адміністративної відповідальності не притягувався. Відповідно до листа Департаменту інформатизації МВС України від 04.03.2024 №432/16-2024 громадянин ОСОБА_2 у період з 21.02.2023 по 22.02.2024 до кримінальної відповідальності не притягувався. Також позивачем наголошено, що 09.03.2024, за ініціативою відповідача, комісія ЦВЛК ЗС України повторно переглянула причинний зв`язок між отриманою травмою, одержаною ОСОБА_2 у результаті ДТП, та встановила, що причина смерті останнього, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Враховуючи вищевикладені обставини позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний видати їй посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

Ухвалою суду від 02.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позов не подав.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що 29.08.2022 відповідно до наказу військової частини НОМЕР_1 прапорщика ОСОБА_2 призначено на посаду сержанта із матеріального забезпечення 1 стрілецької роти вказаної військової частини, який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 15.04.2023 №2-02/2394, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , військовослужбовець ОСОБА_2 брав участь у вказаних заходах у період часу з 29.08.2022 по 21.02.2023.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 07.02.2023, виданого управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_3 , військовослужбовець ОСОБА_2 є ветераном війни учасником бойових дій. 21.02.2023 року ОСОБА_2 , виконуючи військовий обов`язок та наказ вищого командування, керуючи транспортним засобом, в результаті нещасного випадку загинув у результаті дорожньо-транспортної пригоди в населеному пункті Михайлівка, Покровського району, Донецької області.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 22.02.2023 №45, виданого Селидівським відділенням Донецьким обласним бюро СМЕ, смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , причиною смерті стало розтрощення голови.

Згідно сповіщення сім`ї про загибель військовослужбовця ОСОБА_2 від 21.02.2023 року №7, виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 на ім`я матері загиблого, вказаний військовослужбовець загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання обов`язків військової служби. Вказане сповіщення надано сім`ї загиблого на підставі повідомлення з військової частини НОМЕР_1 №2-02/1412 від 21.02.2023. А також, у сповіщенні зазначено, що воно є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги), надання пільг у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до акту службового розслідування від 20.03.2023, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 , наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2023 №196, смерть військовослужбовця ОСОБА_2 настала в результаті нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби в населеному пункті Михайлівка, Покровського району, Донецької області. У Розділі 4 вказаного Акту від 20.03.2023 зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_2 виконував розпорядження капітана ОСОБА_3 щодо отримання продуктів харчування у м. Селидове, Покровського району, Донецької області. Слід наголосити, що службовим розслідуванням (Розділи 5.1.-5.3. вказаного Акту від 20.03.2023) неправомірних дій військовослужбовця не встановлено, смерть військовослужбовця настала внаслідок нещасного випадку 21.02.2023. Вина військовослужбовця ОСОБА_2 не встановлена. На момент смерті військовослужбовець в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не перебував. Причини та умови, що сприяли настанню наслідків події є нещасний випадок.

21.02.2023 СУ ГУНП в Донецькій області внесено відомості до ЄРДР по даному факту ДТП та зареєстровано кримінальне провадження №0000106 за ч. 2 ст.286 КК України та 30.03.2023 постановою СУ ГУНП в Донецькій області закрито кримінальне провадження №0000106 від 21.02.2023 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 21.02.2023 №45, проведеної Селидівським відділенням Донецьким обласним бюро СМЕ, у крові трупа військовослужбовця ОСОБА_2 етилового спирту не виявлено, даних за наркотичне сп`яніння немає.

Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 05.08.2023 року №2483 травма отримана військовослужбовцем ОСОБА_2 , яка стала 21.02.2023 року причиною смерті, пов`язана із захистом Батьківщини.

25.08.2023 позивачка, яка відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 23.09.2021 року є дружиною загиблого (померлого) військовослужбовця ОСОБА_2 , звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, загиблого (померлого) під час проходження військової служби.

Відповідач листом від 28.09.2023 року №6/8/3/5504 відмовив позивачці у видачі такого посвідчення, посилаючись на ймовірне вчинення ОСОБА_2 злочину та адміністративного правопорушення, у наслідок чого останній загинув (помер).

05.03.2024 позивачкою повторно подано до ІНФОРМАЦІЯ_6 звернення щодо розгляду її заяви від 25.08.2023 року про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, загиблого (померлого) під час проходження військової служби,

Відповідач листом від 12.03.2024 №1021/8/1/1878 повторно відмовлено ОСОБА_1 у видачі їй посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, загиблого (померлого) під час проходження військової служби, за тих самих підстав (ймовірне вчинення ОСОБА_2 злочину та адміністративного правопорушення, у наслідок чого останній загинув (помер).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону №2011-XII встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно зі ст. 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Статтею 10 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551-XII) визначено, що до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: - утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Відповідно до п. 13 ст. 14 Закону №2011-XII особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма і порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

28.05.1993 Кабінетом Міністрів України затверджено Постанову №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» (надалі - Постанова №379, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 Порядку №379 визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до п. 3 Порядку №379 підставою для видачі посвідчення є:

- витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу;

- свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім;

- документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;

- постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).

Пунктом 5 цього Порядку №379 встановлено, що для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі - заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі) до територіального центру комплектування та соціальної підтримки - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.

З аналізу вищевикладеного слідує, що в разі смерті військовослужбовця під час проходження військової служби, члени сімей військовослужбовців мають право на пільги, гарантії та компенсації, а також на отримання посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Акту службового розслідування від 20.03.2023 року, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 , наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2023 №196, смерть військовослужбовця ОСОБА_2 настала в результаті нещасного випадку під час виконання обов`язків військової служби в населеному пункті Михайлівка, Покровського району Донецької області.

Також 09.03.2024 комісія ЦВЛК ЗС України повторно переглянула причинний зв`язок між отриманою травмою, одержаною ОСОБА_2 у результаті ДТП, та встановила, що причина смерті останнього, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби.

Судом встановлено, що підставою для відмови позивачці у видачі їй посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідачем визначено ймовірне вчинення ОСОБА_2 злочину та адміністративного правопорушення, у наслідок чого останній загинув (помер).

Однак необхідно зазначити, що відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст .38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено у разі закриття кримінального провадження, але за наявності в діях порушника ознак адміністративного правопорушення, не пізніш як через три місяці з дня прийняття рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Як встановлено судом із листа ГУНП в Донецькій області від 28.02.2024 №1аз/24/01-2024, громадянин ОСОБА_2 у період з 21.02.2023 по 22.02.2024 до адміністративної відповідальності не притягувався.

Крім того, згідно листа Департаменту інформатизації МВС України від 04.03.2024 №432/16-2024 громадянин ОСОБА_2 у період з 21.02.2023 року по 22.02.2024 до кримінальної відповідальності не притягувався.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно та за відсутності на те правових підстав відмовив ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 року №379, оскільки додані нею документи підтверджують її право на отримання відповідного посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями

При цьому, відповідно до положень ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, оскільки при вирішенні питання про встановлення статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час військової служби та видачі посвідчення про пільги не було враховано усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача в цій частині є зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.08.2023 щодо видачі їй посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379, та прийняти рішення з урахуванням встановлених судом обставин.

За таких обставин, Черкаський окружний адміністративний суд, за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Згідно частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.08.2023 щодо видачі їй посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, відповідно до Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, затвердженого постановою КМУ від 28.05.1993 №379, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, які зазначені у цьому рішенні.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Віталіна ГАЙДАШ