Справа № 300/2027/24
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2024 р. справа № 300/2027/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панікара І.В.,
при секретарі Подольській Т.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за змістом якого (з урахуванням уточнення) просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 04.03.2024 ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру», зарахувавши при цьому до вислуги років період навчання з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, та період безперервного перебування на посадах в органах прокуратури з 01.08.2002 по час звернення - 04.03.2024, в повному обсязі.
Позовні вимоги, мотивовані тим, що Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області за наслідками розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», відмовлено в призначенні пенсії, зважаючи на те, що обчислений відповідачем згідно поданих документів страховий стаж становить 26 років 00 місяців, спеціальний стаж становить 23 роки 8 місяців, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 3 місяці та половина строку навчання в юридичному вузі 2 роки 5 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Звернуто увагу суду, що відповідачем не зараховано періоду навчання з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, який входить до військових навчальних підрозділів Міноборони України, оскільки враховуючи положення частини 3 статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» період навчання (служби) за денною формою на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого підлягав зарахуванню в повному обсязі. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідачем не враховані положення статті 86 Закону України «Про прокуратуру» та статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу».
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків (а.с.37).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с.50).
25.04.2024 Івано-Франківським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду (а.с.87).
19.04.2024 позивач надіслала на адресу суду відповідь на відзив, відповідно до якого позивач вказала, що період її навчання з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, є військовою службою та підлягає зарахуванню до відповідного стажу в повному обсязі (а.с.63-66).
Судове засідання по справі було призначено на 14.05.2024.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Оскільки, сторони в судове засідання не з`явились, водночас перешкод для розгляду справи за їх відсутності не невстановлено, суд, у відповідності до положень частини 9 статті 205 та частини 4 статті 229 КАС України, протокольно ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
Таким чином, розглянувши справу за правилами загального позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.03.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII.
Однак, після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 11.03.2024 № 51 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу років, передбаченого статтею 86 Закону України "Про прокуратуру". Зазначено, що згідно наданих документів стаж позивача за вислугу років становить 23 роки 08 місяці, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 03 місяці та навчання 02 роки 05 місяців. Вказано, що страховий стаж становить 26 років 00 місяців, та згідно наданих документів зараховано всі періоди. До вислуги років зараховані всі періоди (а.с.24).

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Зміст права громадян на пенсійне забезпечення полягає в їх матеріальному забезпеченні шляхом надання різноманітних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, у разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Закон № 1058-ІV регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно Законом № 1058-ІV визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (стаття 5 Закону № 1058-ІV).

Спеціальні умови пенсійного забезпечення за особливостями професійного статусу особи передбачені, зокрема, Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (Далі - Закон №1697-VII).

При введенні в дію Закону № 1058-ІV збережено пільгове пенсійне забезпечення, передбачене Законом № 1697-VII у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і пенсію за вислугу років. Наявність таких пенсій пояснюється особливістю окремих професій і складними умовами праці. Пенсія за вислугу років - це пенсійна виплата, що є регулярним (щомісячним) грошовим забезпеченням окремих категорій громадян зі спеціальною правоздатністю, у зв`язку з тривалою професійною діяльністю.

Пенсії за вислугу років встановлюються категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Цей вид пенсії слугує формою матеріального забезпечення осіб, які через специфічний характер своєї професії потребують, на думку законодавця, додаткового або підвищеного соціального захисту з поміж інших категорій громадян. На відміну від пенсії за віком, пенсії за вислугу років призначаються чітко визначеному в законодавстві колу осіб, в тому числі і прокурорам.

На час звернення позивача за призначенням їй пенсії (04.03.2024), пенсійне забезпечення працівників прокуратури врегульовано Законом № 1697-VII, а саме статтею 86.

Відповідно до вказаної норми, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку станом на 04.03.2024, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, стаж позивача мав становити - 25 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (частина 2 статті 86 Закону № 1697-VII).

Частиною 8 статті 86 Закону № 1697-VII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що призначення прокурорам пенсії за вислугу років є додатковою та підвищеною соціальною гарантією з боку держави через специфічний характер професії. Необхідною умовою для її призначення є наявність необхідної кількості вислуги років на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України за її призначенням.

Так, рішенням від 11.03.2024 № 51 ГУ ПФУ в Одеській області відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-V11, через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частиною 6 названої статті, не менше 25 років. В цьому ж рішенні зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення 04.03.2024 вислуга років заявниці становить 23 роки 08 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 21 рік 03 місяці та навчання 02 роки 05 місяців.

Зі змісту позовної заяви, судом встановлено, що позивач вказує на помилкове зарахування їй відповідачем до стажу роботи на посадах прокурорів - 21 року 03 місяців, замість - 21 року 06 місяців 02 дні, окрім того, останнім не враховано, що до спеціального стажу повинен зараховуватися весь період навчання з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Щодо можливості зарахування періоду навчання на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, суд зазначає наступне.

За частиною 1 статті 46 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові і моральні якості.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону № 1697-VII, прокурором місцевої прокуратури може бути призначений громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи в галузі права не менше двох років та володіє державною мовою.

Частиною 6 статті 86 Закону № 1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років у відповідності до Закону, мають громадяни України, які поряд з іншими підставами здобули і мають вищу юридичну освіту, пропрацювали на посадах прокурорів і слідчих встановлений для цього Законом час або виконували роботу, співмірну з роботою на прокурорських посадах, чи займалися діяльністю, необхідною для того, щоб обійняти посаду прокурора чи слідчого, зокрема, навчалися у вищому юридичному навчальному закладі і здобули освіту, що за рівнем відповідає вищій юридичній освіті.

В сенсі положень статті 6 статті 86 Закону, в конкретному випадку склалася ситуація коли оскарженим рішенням, позивачці, в межах можливого, на її думку, зарахування повного періоду навчання у військовому навчальному закладі як військової служби, помилково зараховано половину стажу навчання у вищому навчальному закладі.

В даному аспекті, суд зазначає таке.

Згідно, частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно абзацу 6 частини 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до військової служби належить: військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти.

Так, позивачкою надано копію рекомендації військового прокурора Центрального регіону України генерал-майора юстиції Дем`яненка М.І., відповідно до якої, військовий прокурор, згідно з договором про цільову підготовку для органів прокуратури спеціалістів з вищою юридичною освітою, рекомендує ОСОБА_2 до вступу до Національної юридичної академії України на спеціальність «Правознавство». Вказано, що військова прокуратура Центрального регіону України надасть позивачці роботу за спеціальністю, отриманою після закінчення академії (а.с.23)

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , в період з 01.09.1995 до 29.06.2000 навчалась в Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого за спеціальністю "правознавство", після закінчення якого 30.06.2000 видано диплом спеціаліста з відзнакою серії НОМЕР_1 за кваліфікацією "юрист" (а.с.19-21).

Поряд із цим, відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивачка з 01.09.1995 по 29.06.2000 навчалася у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого (а.с.26-33).

Також, відповідно до змісту архівної довідки від 25.01.2024 за № П-39/51, виданої Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого, судом встановлено, що ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) наказом № 186-С від 31.07.1995 зарахована студенткою 1-го курсу денного військово-юридичного факультету № 6 Національної юридичної академії України. Наказом № 33-С від 07.02.2000 ОСОБА_4 у зв`язку з одруженням змінила прізвище на ОСОБА_5 . Наказом № 155-С від 30.06.2000 її було відраховано з Академії в зв`язку з закінченням навчання і отриманням повної вищої освіти за спеціальність «Правознавство» та здобуттям кваліфікації юриста з 30.06.2000. 29.06.2000 їй було видано диплом спеціаліста з відзнакою НОМЕР_2 на ім`я « ОСОБА_5 » (а.с.22).

Водночас, згідно з переліком вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 № 1410 «Про створення єдиної системи військової освіти» Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого (військово-юридичний факультет) входить до військових навчальних підрозділів Міноборони України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент навчання позивачки) встановлені такі види військової служби: військова служба (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають кафедри військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути військової підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.

Згідно з пунктом 15 «Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах», затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України від 28.12.1995 № 360/342 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.01.1996 за № 39/1064, (який був чинним на момент навчання позивача) вбачається, що військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою з залученням професорсько-викладацького складу навчально-матеріальної бази цивільних вищих навчальних закладів.

Відповідно до указу Президента України від 20.11.1996 № 1105/96 «Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково дослідної роботи у галузі військового законодавства», вказано, що військово-юридичний факультет (військової юстиції) утворений у складі національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого, відноситься до системи військової освіти та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто має статус військово-навчального закладу.

Даний статус встановлено постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 22.01.1998 «Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого» та постановою № 1410 від 15.12.1997 «Про Перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти», де також зазначено факультет військової юстиції Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Згідно пункту 1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 399 від 30.10.1998, до вищих військових навчальних закладів відносяться такі військові структури, як військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах, які готують фахівців з відповідними освітньо-кваліфікаційними рівнями.

З урахуванням вищезазначених нормативно-правових актів, період навчання позивачки з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, є військовою службою, внаслідок чого, підлягає зарахуванню в повному обсязі до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з статтею 86 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо зарахування трудового стажу за вислугою років, суд вказує на таке.

Суд зазначає, що згідно рішення від 11.03.2024 № 51 відповідач відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-V11 від 14.10.2014, через відсутність на день звернення вислуги років, передбаченої частиною 6 названої статті, не менше 25 років. В цьому ж рішенні зазначено, що згідно з поданими документами, на дату звернення вислуга років заявниці становить 23 роки 08 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів 21 рік 03 місяці.

Проаналізувавши трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , суд встановив наступні записи:

- з 01.08.2002 призначена на посаду помічника прокурора м. Івано-Франківськ, відповідно до наказу № 308 від 29.07.2002;

- з 12.07.2004 призначена на посаду старшого помічника прокурора м. Івано-Франківськ, відповідно до наказу № 360 від 12.07.2004;

- з 03.02.2006 призначена на посаду прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в судах, відповідно до наказу № 63 від 03.02.2006;

- з 07.02.2009 призначена на посаду старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в судах, відповідно до наказу № 60 від 07.02.2009;

- 04.02.2011 прийнято присягу працівника прокуратури;

- з 01.02.2012 призначена на посаду начальника відділу представництва інтересів громадян і держави в судах прокуратури області, відповідно до наказу № 56к від 01.02.2012;

- з 02.07.2012 призначена на посаду начальника управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури області, відповідно до наказу № 651к від 02.07.2012;

- з 21.01.2015 у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису прокуратури Івано-Франківської області призначено на посаду заступника начальника управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді начальника відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, відповідно до наказу № 25к від 21.01.2015;

- з 11.08.2015 у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису прокуратури Івано-Франківської області призначена на посаду начальника відділу забезпечення представництва в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, відповідно до наказу № 774к від 11.08.2015;

- з 13.04.2016 у зв`язку із зміною структури та штатного розпису прокуратури Івано-Франківської області призначена на посаду начальника відділу представництва інтересів громадянина або держави в суді та при виконанні судових рішень прокуратури Івано-Франківської області, відповідно до наказу № 306к від 13.04.2016;

- з 19.07.2018 - у зв`язку із зміною структури та штатного розпису прокуратури Івано-Франківської області призначена на посаду начальника відділу забезпечення представництва в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, відповідно до наказу № 533к від 19.07.2018;

- з 11.09.2020 переведена на посаду прокурора відділу представництва інтересів держави в суді обласної прокуратури, відповідно до наказу № 735к від 11.09.2020;

- з 27.10.2020 призначена на посаду заступника начальника відділу представництва інтересів держави в суді, відповідно до наказу № 1064к від 27.10.2020.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідно до вказаних записів загальний стаж ОСОБА_1 за вислугу років становить 21 рік 06 місяців 02 дні.

В даному аспекті суд зазначає наступне.

Згідно статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній.

У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110 (надалі Інструкція № 58), встановлено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3. Інструкції № 58).

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4 Інструкції № 58).

Пунктом 2.14 Інструкція № 58 встановлено, що у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 трудової книжки Відомості про роботу пишеться: прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у Класифікаторі професій.

Відповідно до пункту 2.15 Інструкції № 58, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача, тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі відповідні записи про період роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем суду не надано, внаслідок чого, останні безпідставно в повній мірі не взяті до уваги відповідачем при призначення пенсії.

Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно зменшено спеціальний стаж позивача на 03 місяці 02 дні, оскільки відповідно до записів трудової крижки підтверджується стаж роботи позивача на посадах прокурорів (до моменту звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років) 21 рік 06 місяців 02 дні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за № 51 від 11.03.2024 про відмову в призначенні пенсії по заяві від 04.03.2024 винесено не обґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, внаслідок чого, підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру», суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу.

Враховуючи вищезазначені висновки суду, щодо необхіності зарахування до вислуги років позивачки, що дає право на пенсію згідно з статтею 86 Закону Україну «Про прокуратуру»: періоду навчання позивача з 01.09.1995 по 29.06.2000 на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, як військової служби, та 21 року 06 місяців 02 днів, як періоду безперервного перебування на посадах в органах прокуратури з 01.08.2002 по час звернення - 04.03.2024, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача від 04.03.2024 про призначення пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 08.03.2024 підтвердила сплату судового збору на суму 1211,20 грн., за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за № 51 від 11.03.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) від 04.03.2024 про призначення пенсії за вислугою років відповідно до положень статті 86 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням висновків суду, що викладені у вказаному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до задоволених вимог стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.

Рішення складене в повному обсязі 28.05.2024, у зв`язку з перебуванням судді Панікара І.В. у відрядженні в період з 15.05.2024 по 17.05.2024.