Справа № 440/16002/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 р. Справа № 440/16002/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 08.12.23 по справі № 440/16002/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України за участю третьої особи Державного підприємства "Національні інформаційні системи"

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі по тексту відповідач, Мін`юст), третьої особи Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі по тексту - ДП НАІС», третя особа), у якому просив суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства юстиції України надати позивачу Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у формі відкритих даних на його запит про отримання публічної інформації від 18.10.2023 та зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути його запит від 18.10.2023 і надати йому запитувану інформацію у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність відмови Міністерства юстиції України у наданні позивачу інформації у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (далі по тексту ЄДР), як такої, що прийнята за відсутності законних підстав, передбачених ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту Закон № 2939-VI) та порушує право позивача на свободу вираження поглядів, складовою якої є право на інформацію.

Зазначив, що запитувана інформація є предметом значного суспільного інтересу, а метою її отримання є ефективна реалізація права на свободу вираження поглядів, що допоможе в аналізі судової практики у правовідносинах щодо оскарження реєстраційних дій стосовно юридичних осіб.

Вважає безпідставними посилання відповідача на накази Міністерства юстиції України від 13.04.2022 № 1462/5 «Про зупинення оприлюднення інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України» (далі по тексту Наказ № 1462/5) та від 31.01.2023 № 423/5 «Про відновлення оприлюднення інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України» (далі по тексту Наказ № 423/5), оскільки обов`язок відповідача надавати ЄДР, як набір даних у формі відкритих даних на запит, прямо встановлений Законом № 2939-VI та не залежить від призупинення оприлюднення такого набору даних.

Крім того, попри зупинення оприлюднення ЄДР у формі відкритих даних, ДП НАІС надає послуги з платного доступу до інформації з ЄДР у формі відкритих даних (через API, прикладний програмний інтерфейс) юридичним особам з Російської Федерації та Республіки Білорусь, тобто, особам, які зареєстровані у країні агресорі, водночас формально обмежуючи безкоштовний доступ до ЄДР у формі відкритих даних для громадян України.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі №440/16002/23 позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, будинок 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державне підприємство Національні інформаційні системи (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 4, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 39787008), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 18.10.2023 в повному обсязі.

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 18.10.2023 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, будинок 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 429,44 грн (чотириста двадцять дев`ять гривень сорок чотири копійки).

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції змінити мотивувальну частину рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 у справі № 440/16002/23 відповідно до доводів апеляційної скарги та в частині розподілу судових витрат, а саме щодо суми стягнутого судового збору з 429,44 грн на 858,88 грн. В іншій частині оскаржуване рішення залишити в силі і без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги, з посиланням на правову позицію Верховного Суду від 04.05.2023 по справі № 380/7189/22, зазначив, що посилання відповідача та суду першої інстанції на воєнний стан та національну безпеку не можуть бути підставою для відмови позивачу у наданні запитуваної ним інформації, оскільки відмовляючи у наданні публічної інформації у зв`язку з воєнним станом її розпорядник має конкретно пояснити яким чином воєнний стан перешкоджає надавати інформацію, натомість у спірних правовідносинах відповідач обмежився загальними фразами і не надав жодних конкретних пояснень стосовно впливу воєнного стану на можливість надання інформації з ЄДР у формі відкритих даних.

Враховуючи існування платного повного доступу до реєстру за посиланням "https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search", або шляхом замовлення у Мін`юсту копії цього реєстру у його повному вигляді, незважаючи на питання національної безпеки, банки із російськими інвестиціями прямо зараз у разі відповідного бажання можуть отримати інформацію з ЄДРПОУ. При цьому, ніщо не забороняє зайти в реєстр і знайти там юридичні адреси Обленерго, Військових частин, СБУ.

Вважає, що у ЄДРПОУ в принципі відсутня інформація, яка була б "чутливою" в цілях національної безпеки і відповідач навіть не намагається доводити зворотнє.

Твердження відповідача з посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 № 209 «Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану» (далі по тексту Постанова № 209), про обов`язкову ідентифікацію особи-запитувача з використанням засобів електронної ідентифікації з середнім або високим рівнем довіри, тобто з використанням КЕП, на думку позивача є неприйнятними, оскільки вимоги до форми та змісту запиту визначені Законом № 2939-VI та не передбачають застосування положень Постанови № 209 в частині ідентифікації особи запитувача.

Наполягає, що запит на отримання публічної інформації від 18.10.2023 повністю відповідав за формою і змістом вимогам ст. 19 Закону № 2939-VI та був надісланий з накладенням КЕП, що дозволяло відповідачу ідентифікувати особу позивача, а тому вимога надати інші відомості, окрім передбачених ст. 19 Закону № 2939-VI, є незаконною.

Крім того зауважив, що реалізований Міністерством юстиції України загальний механізм доступу до ЄДР через ідентифікацію із застосуванням КЕП дозволяє переглядати інформацію лише щодо конкретної юридичної особи, однак така ідентифікація не надає можливості отримати цей реєстр повністю у формі відкритих даних.

Звернув увагу, що на незаконності обмеження доступу до всього Порталу відкритих даних після початку повномасштабного вторгнення наголошувалось у поданні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, проте набір даних ЄДР не було оприлюднено всупереч вимог подання та Закону № 2939-VI, при цьому наказ Міністерства юстиції України № 1462/5, який зупинив оприлюднення ЄДР, як набору даних, жодним чином не обмежує право отримати ЄДР у формі відкритих даних на запит.

З приводу здійсненого судом розподілу судових витрат зі сплати судового збору зауважив, що з огляду на немайновий характер позовних вимог, навіть у разі часткового задоволення позову, суд повинен був стягувати судовий збір у повному обсязі, а не пропорційно до частини задоволених позовних вимог, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 440/3005/19.

В іншій частині зміст апеляційної скарги дублює зміст позовної заяви.

Відповідач також не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції у частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його необґрунтованість та незаконність, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про правомірність відмови позивачу у наданні ЄДР у формі відкритих даних, оскільки з урахуванням існування виключних обставин у вигляді воєнного стану, які обумовили запровадження Кабінетом Міністрів України спеціального порядку надання інформації з ЄДР та обмеження права на отримання публічної інформації, запит позивача задоволенню не підлягав.

Зокрема пояснив, що Міністерством юстиції України на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 835 (далі по тексту Постанова № 835) видано наказ від 28.03.2015 № 897/5 «Про затвердження Переліку інформації, що підлягає оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України» (далі Перелік № 897/5), розділом ІІ якого визначено, що ЄДР оприлюднюється у формі відкритих даних у форматі CSV/XML та оновлюється кожні п`ять робочих днів, разом з цим, у зв`язку із введенням на території України військового стану, з метою захисту інформації в умовах воєнного стану, на виконання наказів від 13.04.2022 № 1462/5 та від 31.01.2023 № 423/5 відповідачем було зупинено оприлюднення інформації з ЄДР у формі відкритих даних.

Крім того, на виконання приписів Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі по тексту Закон № 389- VIII) та Постанови № 209, відомості з ЄДР надаються виключно за умови ідентифікації особи, яка бажає їх отримати, з використанням засобів електронної ідентифікації з середнім або високим рівнем довіри та виключно за допомогою програмного інтерфейсу Реєстру. Зазначені обмеження цілком відповідають приписам статті 6 Закону № 2939-VI, виходячи з того, що в умовах здійснення військової агресії з боку Російської Федерації існують ймовірні ризики неконтрольованого надання інформації з ЄДР у формі відкритих даних невизначеному колу осіб.

Також зазначив, що лист відповідача від 24.10.2023 № 139375/ПІ-П-4603/19.1.3 на запит ОСОБА_1 відповідав формі, про яку просив позивач, а саме, був надісланий на електронну адресу, зазначену позивачем, а обсяг запитуваної інформації цілком дозволяв надіслати її електронною поштою, у зв`язку з чим була відсутні потреба у наданні носія для запису інформації або отриманні позивачем інформації у відведеному відповідачем місці для запису такого набору даних на власний носій інформації. Отже, висновок суду першої інстанції про неналежність відповіді в цій частині є вочевидь зроблений при неповному з`ясуванні обставин у справі та без наведення певної мотивації.

У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивача Міністерство юстиції України просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, провадження за якою відкрите ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2024 задовольнити.

В обґрунтування відзиву відповідач наполягав на неможливості надання відомостей з ЄДР у вигляді оприлюднення публічної інформації у формі відкритих даних з огляду на запроваджений воєнний стан, приписи Закону № 2939-VI та з урахуванням вимог Наказу № 423/5.

Крім того, звернув увагу, що на сторінці 6 апеляційної скарги позивача обставини справи викладені від жіночого ім`я, хоча позивач є чоловіком, а відтак відповідач припускає, що позов ОСОБА_1 є за суттю ще однією спробою звернутись з тим же позовом, з яким вже зверталась юрист Громадської організації «Фундація ДЕЮРЕ» Христина Буртник до Міністерства юстиції України в межах справи № 300/481/23 з тими самими вимогами у задоволенні яких відмовлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.05.2023 № 300/481/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.08.2023.

В іншій частині зміст відзиву на апеляційну скаргу позивача дублює апеляційну скаргу відповідача.

У надісланій до суду апеляційної інстанції відповіді на відзив на апеляційну скаргу, позивач підтримав власну правову позицію, викладену у позовній заяві та апеляційній скарзі та не заперечував, що окремі фрагменти апеляційної скарги були скопійовані з процесуальних документів у справі № 300/481/23.

Відповідачем у запереченні щодо відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивача зазначено про пропуск строку на подання такого процесуального документу, що є підставою на його думку для залишення її без розгляду. В іншій частині, зміст заперечень на відповідь на відзив на апеляційну скаргу є аналогічним доводам апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.10.2023 позивач звернувся до Міністерства юстиції України із запитом на доступ до публічної інформації, в якому з посиланням на ч. 1 ст. 10-1 ЗУ Про доступ до публічної інформації просив надати йому, як публічну інформацію у формі відкритих даних Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, дані Реєстру у обсязі, визначеному у розділі V Наказу Міністерства юстиції України від 10.06.2016 № 1657/5 (тобто в повному, який повинен був бути оприлюдненим на порталі електронних сервісів) /а.с. 81-83/.

Листом від 24.10.2023 № 139375/ПІ-П-4603/19.1.3 позивачу повідомлено про відсутність можливості надати такі відомості (а.с. 84-85).

Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом свого права на отримання публічної інформації.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з неповноти розгляду відповідачем запиту позивача, оскільки лист відповідача від 24.10.2023 № 139375/ПІ-П-4603/19.1.3 не містить відповіді на запит в частині умов надання відповіді на запит.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах, суд вважав, що належним зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 18.10.2023 з урахуванням висновків суду.

Приймаючи рішення про залишення без задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Міністерства юстиції України надати позивачу Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у формі відкритих даних на його запит про отримання публічної інформації від 18.10.2023, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки вищевказаний запит, на переконання суду, є таким, що не дозволяє ідентифікувати особу, яка його подала в порядку та спосіб, визначений положеннями постанови КМ України від 06.03.2022 за № 209 "Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану", а відтак відповідач обмежений в оприлюдненні інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України, зокрема в частині інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно вимог чинного наказу від 31.01.2023 № 423/5

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли внаслідок різного тлумачення сторонами порядку надання публічної інформації у формі відкритих даних Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Статтею 34 Конституції України встановлено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з положеннями статті 5 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII), кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 2657-XII, право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Разом з цим положеннями статті 20 Закону№ 2657-XII, інформація за порядком доступу поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939-VI, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон № 2939-VI.

Відповідно до статті 1 цього Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 2939-VI встановлено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, доступ до публічної інформації відповідно до Закону№ 2939-VI є відкритим, крім обмежень, встановлених законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Зі змісту запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 18.10.2023 (а.с. 9 зворот), скерованого до Міністерства юстиції України та отриманого останнім вбачається, що позивач прохав надати, як публічну інформацію у формі відкритих даних Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у повному обсязі, визначеному у розділі V Наказу Міністерства юстиції України від 10.06.2016 № 1657/5 (тобто в тому обсязі, в якому ці дані повинні оприлюднюватись на порталі електронних сервісів).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV (далі Закон № 755- IV).

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 11 Закону № 755- IV відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються у вигляді оприлюднення публічної інформації з Єдиного державного реєстру у формі відкритих даних відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою КМУ від 02.07.2014 № 228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців, забезпечує створення, ведення та функціонування Єдиного державного реєстру.

З огляду на вищенаведені норми права, запитувана ОСОБА_1 у відповідача інформація підпадає під визначення, яке міститься у статті 1 Закону України № 2939-VI, зокрема, інформація, отримана або створена в процесі виконання Мін`юстом України своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, яка знаходиться у володінні цього органу.

Отже, Мін`юст є розпорядником наявної в ЄДР публічної інформації.

Положеннями частин 1, 2 та 5 статті 19 Закону № 2939-VI встановлено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (частина 2 статті 22 Закону № 2939-VI).

Положеннями статті 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.

Колегією суддів встановлено, що за наслідками розгляду вищевказаного запиту позивача відповідачем надано відповідь № 139375/ПІ-П-4603/19.1.3 від 24.10.2023, в якій з посиланням на статтю 20 Закону України від 12.05.2015 «Про правовий режим воєнного стану», указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 та пункт 10 Положення, втрату чинності Наказом № 1462/5 згідно з Наказом № 423/5 та з метою захисту інформації в умовах воєнного стану, ОСОБА_1 відмовлено у наданні запитуваної інформації.

Отже, в якості підстави для відмови у надання публічної інформації відповідачем зазначено запровадження воєнного стану та встановлених з цих причин обмежень на оприлюднення публічної інформації у формі відкритих даних відповідно до Закону № 2939-VI та Наказу № 423/5.

При цьому, у вказаному листі відповідач роз`яснив ОСОБА_1 , що наразі відомості з ЄДР можна отримати, зокрема, у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, витягів у паперовій та електронній формі, що містять відомості, актуальні на момент запиту або на визначену дату.

Поміж іншого, позивачу роз`яснено його право на оскарження дій чи бездіяльності розпорядників інформації та можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Отже, з наведеного вбачається, що лист Міністерства юстиції України від 24.10.2023 № 139375/ПІ-П-4603/19.1.3 є остаточним рішенням за результатами розгляду запиту позивача та є предметом дослідження судом в межах заявлених позовних вимог.

Колегією суддів встановлено, що відповідь на запит позивача була надана відповідачем по суті запиту та з дотриманням частини першої статті 20 Закону № 2939-VI, тобто протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Щодо наявності обмежень на оприлюднення публічної інформації у формі відкритих даних відповідно до Закону № 2939-VI та Наказу № 423/5 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону № 2939-VI до публічної інформації з обмеженим доступом віднесено :

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

На виконання приписів частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Приписами частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України "Про основи національного спротиву"). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

Згідно з частиною 8 статті 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону № 2657-XII, конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частина 3 статті 21 Закону № 2657-XII).

Дослідивши зміст запиту ОСОБА_1 колегією суддів встановлено, що запитувана інформація не віднесена до інформації доступ до якої відповідно до частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено.

Позивач наголошує, що питання доступу до ЄДР має суспільний інтерес, у зв`язку з чим, доступ до такої інформації не може бути обмежено.

Положеннями статті 7, 8, та 9 Закону № 2939-VI визначено яка саме публічна інформація може бути конфіденційною, таємною або службовою.

Необхідно враховувати, що вказане положення частини першої статті 7 Закону № 2939-VI не передбачає можливості для суб`єктів владних повноважень відносити інформацію до конфіденційної. Такі суб`єкти можуть обмежувати доступ до інформації лише шляхом віднесення її до службової або таємної відповідно до закону.

Слід зауважити, що відповідачем у листі від 24.10.2023 не зазначено, що запитувана інформація віднесена до конфіденційної, таємної або службової.

Водночас, розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина 2 статті 7 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної, таємної чи службової не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до конкретної інформації, що містить ознаки будь-якого із названих видів інформації.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону № 2939-VI.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 18.07.2019 по справі №554/11837/14-а.

Разом з цим, статтею 29 Закону № 2657-XII передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Відмовляючи у наданні позивачу запитуваної ним інформації, відповідач послався на запроваджений в Україні військовий стан та необхідність захисту наявної в ЄДР інформації в умовах воєнного стану.

Колегія суддів зазначає, що норми частин 5-7 статті 6 Закону № 2939-VI не містять посилань на те, що інформація з Єдиного державного реєстру не може бути обмежена, отже, враховуючи те, що відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі та надаються у вигляді оприлюднення публічної інформації з Єдиного державного реєстру у формі відкритих даних не відносяться до інформації з обмеженим доступом, а є відкритими та загальнодоступними, колегія суддів дійшла висновку, що обмеження до їх доступу повинно відповідати критеріям встановленим частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI.

Так, відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII), Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 20 Закону № 389-VIII правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Приписами статті 64 Конституції України закріплено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

На виконання Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» з метою захисту інформації в умовах воєнного стану, Міністерством юстиції України видано Наказ № 1462/5.

Пунктом 1 Наказу № 1462/5, наказано зупинити на час дії воєнного стану оприлюднення інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України, визначеної розділом ІІ Переліку інформації, що підлягає оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2016 року № 897/5 «Про затвердження Переліку інформації, що підлягає оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України».

Так, розділом ІІ Переліку № 897/5 визначено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань оприлюднюється у формі відкритих даних у форматі CSV/XML та оновлюється кожні п`ять робочих днів.

Водночас, станом на час подання позивачем запиту до відповідача, вказаний вище наказ № 1462/5 втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України та Міністерства цифрової трансформації України № 423/5 від 31.01.2023 "Про відновлення оприлюднення інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України" (далі Наказ № 423/5).

Положеннями Наказу № 423/5 передбачено відновити оприлюднення інформації у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України, визначеної розділом ІІ «Переліку інформації, що підлягає оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядником якої є Міністерство юстиції України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 березня 2016 року № 897/5, за винятком інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади; - державного Реєстру атестованих судових експертів.

Слід зазначити, що, як станом на момент виникнення спірних правовідносин так і на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції Наказ № 423/5 є чинним, а відтак є обов`язковим для врахування відповідачем.

Колегія суддів зауважує, що посилаючись на інтереси національної безпеки, відповідач взагалі не наводить обставин, за яких можна було б упевнитися, що надання (розголошення) запитуваної інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам, а шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Крім того, відповідач у цій же відмові пропонує заявнику отримати запитувані відомості у вигляді безоплатного доступу через портал електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи.

А відтак, відмову Міністерства юстиції України від 24.10.2023 надати ОСОБА_1 Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у формі відкритих даних на його запит про отримання публічної інформації від 18.10.2023, викладену у формі листа, не можна вважати належно вмотивованою та обґрунтованою, що є підставою для визнання її протиправною та скасування, та відповідно задоволення позову в цій частині.

Разом з цим, при вирішенні спірних правовідносин слід взяти до уваги, що процедура отримання відомостей з Єдиного державного реєстру визначена Порядком надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних о фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 05.05.2023 № 1692/5. зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08.05.2023 за № 750/39806. з урахуванням особливостей передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 № 209 «Деякі питання державної реєстрації та функціонування єдиних та державних реєстрів держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану» (зі змінами) (далі Постанова № 209).

Пунктами 1-3 частини 1 статті 12-1 Закону № 389-VIII, Кабінет Міністрів України в разі введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях: працює відповідно до Регламенту Кабінету Міністрів України в умовах воєнного стану; розробляє та вводить в дію План запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в окремих місцевостях України з урахуванням загроз та особливостей конкретної ситуації, яка склалася; організовує та здійснює керівництво центральними та іншими органами виконавчої влади в умовах воєнного стану.

Відповідно до підпунктів 11, 12 пункту 1 Постанови № 209 визначено, що в умовах воєнного стану, відомості з Єдиного державного реєстру в електронній формі надаються виключно за умови ідентифікації особи, яка бажає отримати такі відомості, з використанням засобів електронної ідентифікації з середнім або високим рівнем довіри. Доступ користувачів до Єдиного державного реєстру, Державного реєстру прав для отримання відомостей/інформації з них надається технічним адміністратором цих Реєстрів у порядку, визначеному законодавством: за допомогою прикладного програмного інтерфейсу цих Реєстрів; шляхом надання ідентифікаторів доступу суб`єктам, визначеним в частині сьомій статті 11 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та в частині третій статті 32 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, місцезнаходження, робоче місце (контора) яких розташовано в межах адміністративно-територіальної одиниці, що не належить до територій, на яких ведуться активні бойові дії або тимчасово окупованих, за їх зверненнями до технічного адміністратора цих Реєстрів.

Тобто, з аналізу вищезазначених положень законодавства вбачається, що в умовах воєнного стану, для надання відомостей з ЄДР, запитувач повинен пройти ідентифікацію особи з використанням засобів електронної ідентифікації з середнім або високим рівнем довіри.

Так, Додатком 1 до наказу Міністерства цифрової трансформації України від 05.12.2022 № 130 «Про затвердження Вимог до засобів електронної ідентифікації, рівнів довіри до засобів електронної ідентифікації для їх використання у сфері електронного урядування», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 січня 2023 р. за № 129/39185 (далі за текстом Наказ № 130) встановлено Елементи технічних специфікацій та процедур до реєстрації користувачів засобів електронної ідентифікації.

Розділом ІІ Додатку 1 до Наказу № 130 визначено рівні довіри до засобів електронної ідентифікації встановлення особи та підтвердження ідентифікаційних даних (низький, середній, високий) та обов`язкові елементи технічних специфікацій та процедур.

Так, до обов`язкових елементів технічних специфікацій та процедур середнього рівня довіри до засобів електронної ідентифікації встановлення особи та підтвердження ідентифікаційних даних відносяться наступні умови.

2.1 Встановлення особи здійснюється віддалено або за особистої присутності.

2.2 Підтвердження ідентифікаційних даних особи здійснюється за допомогою даних, отриманих від особи.

2.3 Підтвердження ідентифікаційних даних особи здійснюється за допомогою даних, отриманих із достовірного джерела.

До обов`язкових елементів технічних специфікацій та процедур високого рівня довіри до засобів електронної ідентифікації встановлення особи та підтвердження ідентифікаційних даних, в свою чергу, відносяться наступні умови.

3.1 Встановлення особи здійснюється тільки за особистої присутності.

3.2. Підтвердження ідентифікаційних даних особи здійснюється за допомогою даних, отриманих від особи.

3.3 Підтвердження ідентифікаційних даних особи здійснюється за допомогою даних, отриманих із достовірного джерела.

Тобто чинним законодавством чітко визначено вимоги до ідентифікації особи та визначено відповідні рівні довіри, за умови дотримання яких, особа може отримати доступ до запитуваної інформації.

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем не надано доказів, зокрема протоколу про створення та перевірку кваліфікованого електронного підпису, який би підтверджував, що запит позивача від 18.10.2023 був надісланий з накладенням КЕП, що дозволяло відповідачу ідентифікувати особу позивача.

Отже, жодних відомостей про відповідність вказаного запиту критеріям рівнів довіри до засобів електронної ідентифікації встановлення особи та підтвердження ідентифікаційних даних позивачем не надано.

Згідно з частиною 6 статті 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

Апеляційним судом за допомогою сайту Центрального засвідчувального органу https://czo.gov.ua/verify 27.05.2024 перевірено файл з назвою «2 Запит Мінюст по ЄДРПОУ від 18.10.2023», доданий позивачем до адміністративного позову у форматі .pdf, який міститься у модулі Електронний суд ЄСІТС, на предмет наявності кваліфікованого електронного підпису позивача. Відповіддю Центрального засвідчувального органу зазначено, що файл не містить підписів. Вказана інформація спростовує твердження позивача про те, що запит на отримання публічної інформації від 18.10.2023 був надісланий з накладенням КЕП.

Таким чином, позивачем у строк, визначений ч. 2 ст. 79 КАС України, згідно якої позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви, до суду не подано доказу надіслання розпоряднику інформації підписаного кваліфікованим електронним підписом запиту.

Враховуючи, що запитувана інформація з ЄДР в умовах воєнного стану може бути надана особі лише за умови належної її ідентифікації за критеріями Наказу № 130, не виконання таких вимог особою унеможливлює електронну ідентифікацію встановлення особи та підтвердження ідентифікаційних даних такої особи.

З огляду на те, що позивачем не дотримано вимог Постанови № 209 в частині обов`язкової ідентифікації особи, яка бажає отримати відомості з ЄДР, з використанням засобів електронної ідентифікації з середнім або високим рівнем довіри, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Міністерство юстиції України надати йому запитувану інформацію у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправність відмови Міністерства юстиції України від 24.10.2023, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Міністерства юстиції України повторно розглянути його запит від 18.10.2023 щодо надання інформації у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідь на який надіслати у встановлений законом спосіб.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі № 440/16002/23 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 139 КАС України).

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.7 ст.139 КАС України).

З наявних в матеріалах справи квитанцій № 0.0.271964368.1 від 25.10.2023 та № 0.0..1 від 22.12.2023 вбачається, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 858,88 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1288,32 грн, що в загальному розмірі становить 2147,20 грн.

Отже, враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до частини 6 статті 139 КАС України, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2147,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.03.2023 по справі № 420/4208/21, які обов`язкові для врахування в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Керуючись ст. 139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі № 440/16002/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, будинок 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державне підприємство Національні інформаційні системи (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 4, м. Київ, 04053, ідентифікаційний код 39787008), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Міністерства юстиції України від 24.10.2023 надати ОСОБА_1 Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань у формі відкритих даних на його запит про отримання публічної інформації від 18.10.2023, викладену у формі листа.

Зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 18.10.2023 щодо надання інформації у формі відкритих даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідь на який надіслати у встановлений законом спосіб.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (вул. Архітектора Городецького, будинок 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2147,20 (дві тисячі сто сорок сім гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова