Справа № 360/470/24
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/470/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06.05.2024 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач), відповідно до якого позивач просить:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тішевського Володимира Володимировича, а постанову від 24.04.2024 року, про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №35207401 скасувати.

На обґрунтування позову позивач посилається на те, що спір у цій справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Ухвалою суду від 13.05.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у письмовому провадженні (без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи) із зазначенням, що справа розглядатиметься з урахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтями 268-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач позов не визнав, подав відзив в якому зазначив, що станом на сьогоднішній день на примусовому виконанні у Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №35207401 з примусового виконання: - назва документу: виконавчий лист № 2-202 виданий 02.10.2012 - документ видав: Станично-Луганський районий суд Луганської області - про: Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» 25891,69 грн. (двадцять п`ять тисяч вісімсот дев`яносто одна гривня 69 коп.) заборгованість за кредитом № DNH4KP24521234 від 05.05.2006 року. 24.04.2024 з метою примусового виконання рішення державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та постанову про арешт коштів боржника та направлено її до банків-учасників АСВП шляхом накладення ЕЦП у відповідності до Порядку автоматизованого арешту коштів боржників на рахунках у банках, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 16 квітня 2019 року за №1203/5. Просив суд звернути увагу на те, що виконавче провадження №35207401, де позивач є боржником, закінченню не підлягає (відсутні підстави), повернення виконавчого документу стягувачу не відбувалось. Позивач навмисно вводить суд в оману зазначивши, що «стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа», але до відділу виконавчої служби подібна заява не надходила, докази щодо її надходження ОСОБА_1 не надає. Відповідач вказав, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Саме тому на час від

Позивач надав додаткові пояснення та відповідь на відзив, в яких зазначив, що арешт його рахунків та інші виконавчі дії у виконавчих провадженнях здійснюються на підставі не існуючого виконавчого листа, відновити який шляхом видачі дубліката намагається державний виконавець (в межах втрачених виконавчих проваджень), виписаного на підставі відсутнього судового рішення навіть в єдиному реєстрі судових рішень. Виконавча служба намагалася відновити виконавчий лист в суді, на що отримала вмотивовану відмову. АТ КБ "ПриватБанк", на користь якого ніби відбувається стягнення, не визнає наявність заборгованості позивача перед банком в сумі: 25 891 грн. 69 коп. а лише: 1 968 грн. 05 коп. поетапне погашення якої банк цілком влаштовує, для чого банк відкрив відповідний рахунок. За постановами виконавця, вартість послуг з виконання, а також виконавчого збору, разом складає: 3015 грн. 05 коп., що майже вдвічі перевищує суму заборгованості позивача перед банком, і це при тому, що в дійсності, жодних виконавчих дій проведено не було, а підстав для їх проведення не існує. Тим не менш, всі його рахунки арештовані, а платіжні вимоги скеровуються банкам, які їх періодично виконують в межах наявних на рахунках сум. Просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено.

Рішенням Станично-Луганського районного суду від 27.07.2012 у цивільній справі №2-202/2012 позов Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк" в особі Луганської філії ПАТ КБ „ПриватБанк" - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк" 25891,69 грн. (двадцять п`ят тисяч вісімсот дев`яносто одна гривня 69 коп.) -заборгованість за кредитом №DNН4КР24521234 від 05.05.2006 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк", у відшкодування судових витрат: 258,92 грн. -судовий збір, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/25429272).

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Станично-Луганського районного управління юстиції від 13.11.2012 ВП № 35207401 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Станично-Луганським районним судом 02 жовтня 2012 року у справі № 2-202 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк" 25891,69 грн.

Постановою головного державного виконавця Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.04.2024 ВП № 35207401 стягнуто з боржника суму виконавчого збору в розмірі 2589,16 грн.

Листом від 13.05.2024 стягувач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив Щастинський відділ державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про те, що станом на 13.05.2024 залишок боргу складає 1968,05 грн за виконавчим провадженням №35207401 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості у розмірі 25891,69 грн.

Позивач, не погоджуючись з постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 №1404-VIII.

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:

за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

у разі виконання рішення приватним виконавцем;

за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

Пунктом 8 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

Аналізуючи наведені вище положення, суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Отже, стягнення виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Саме тому на час відкриття виконавчого провадження у державного виконавця відсутні законні підстави для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за виконавчим документом.

Крім того що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження, то це ще є ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.

Також суд звертає увагу, що аналізуючи частину п`яту та шосту статті 26, частини першу - четверту статті 27 Закону №1404-VІІІ Верховний Суд у постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19 зазначив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на примусовому виконанні у Щастинському відділі державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 35207401 відкрите на виконання рішення Станично-Луганського районного суду від 27.07.2012 у цивільній справі №2-202/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „ПриватБанк" заборгованості за кредитом №DNН4КР24521234 від 05.05.2006 року у розмірі 25891,69 грн.

Вказаний виконавчий документ не підпадає під перелік виконавчих документів, за якими виконавчий збір не стягується відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Визначена в оскаржуваній постанові державним виконавцем сума виконавчого збору відповідає 10 відсоткам суми, що підлягає примусовому стягненню, а саме 2589,16 грн.

Крім того, суд зазначає, що виконавче провадження №35207401, де позивач є боржником, станом на час розгляду справи не закінчене, докази повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, передбаченої п.1 частини першої ст.37 закону суду не надані, у зв`язку з чим посилання позивача у позові на приписи частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ є недоцільними та передчасними.

Отже, з огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, з яких виник спір, на час відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за таким виконавчим документом. Державним виконавцем правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документу та стягнуто виконавчий збір.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача ознак протиправності та, як наслідок, відсутності підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, а також з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору, відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 272, 287 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Щастинського відділу державної виконавчої служби у Щастинському районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та скасування постанови від 24.04.2024 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №35207401 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.В. Тихонов