Справа № 140/579/24
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 року ЛуцькСправа № 140/579/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення трирічного віку, з 11.12.2023 на підставі рапорту від 08.12.2023 та зобов`язання надати відпустку по догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним трирічного віку, з 11.12.2023 на підставі рапорту від 08.12.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є діючим військовослужбовцем та проходить службу по мобілізації у ВЧ НОМЕР_1 .

08.12.2023 звернувся із рапортом до безпосереднього начальника про надання йому відпустки по догляду за дитиною.

Відповідач на адвокатський запит адвоката повідомив позивача про відсутність підстав для надання йому відпустки по догляду за дитиною.

Посилаючись на норми Конституції України, Законів України «Про відпустки», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання йому зазначеної відпустки, право на яке визначено чинним законодавством. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву відповідач заявлених позовних вимог не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в України введено режим воєнного часу, який неодноразово продовжувався та триває до сьогодні. Нормами ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено особливості та умови надання військовослужбовцям відпусток в особливий період з моменту оголошення мобілізації, які у позивача є відсутніми. Враховуючи те, що дружина військовослужбовця не перебуває на військовій службі, в Україні триває режим воєнного стану, у військової частини були відсутні підстави для задоволення рапорту позивача. Відповідач вважає, що ним правомірно було відмовлено позивачу у задоволені його рапорту.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу в Збройних Силах України на особливий період військового стану у складі Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується копією військового квитка (а.с.20-21), довідкою №2776 ВЧ НОМЕР_1 від 12.12.2023(а.с.18).

08.12.2023 подав рапорт про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 11.12.2023 (а.с.19).

Листом від 02.01.2024 № 6 на адвокатський запит, командир військової частини повідомив адвоката позивача, що ОСОБА_1 на його рапорт було роз`яснено відсутність підстав для надання відпустки по догляду за дитиною.

З посиланням на норми чинного законодавства вказано, що оскільки дружина позивача не є військовослужбовцем, на даний час в країні діє режим воєнного стану, підстав для задоволення рапорту позивача немає (а.с.16-17).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-XІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 1-2 даного Закону передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 2 Закону №2011-ХІІ визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах.

Пунктом 8 статті 10-1 вказаного Закону передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Як вбачається із пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) , в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 даного Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Преамбулою Закону України «Про відпустки» визначено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно з частиною 3 статті 20 даного Закону відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

У даному випадку спірним є можливість надання позивачу, який є військовослужбовцем, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації відпустки по догляду за дитиною.

З цього приводу суд зазначає, що вищевказаними нормативними актами, а саме Законом №2011-ХІІ, Законом України «Про відпустки» встановлено право батька військовослужбовця на надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, однак за певних умов та обмежень щодо її надання під час воєнного стану.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указами Президента України він неодноразово продовжувався та триває на даний час.

Як вбачається із матеріалів справи позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

Отже, на період дії воєнного стану надання військовослужбовцям відпусток, визначених пунктами 17, 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ припиняється, а вказаний вид відпустки позивачу може бути надано за умов, визначених п.19 ст.10-1 даного закону, а саме коли обоє батьків є військовослужбовцями одному з них за їх рішенням).

У даному випадку дружина ОСОБА_1 не є військовослужбовцем, а відтак за цих обставин надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в силу приписів Закону №2011-ХІІ є неможливим.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у даному випадку відмова відповідача у задоволенні рапорту позивача про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а саме Закону №2011-ХІІ, Закону України «Про відпустки» та є правомірною.

З приводу тверджень позивача про порушення його прав, визначених Конституцією України та Законами щодо рівної можливості отримання такого виду відпустки батьком дитини, суд вказує на наступне.

Військова служба має особливий характер, який пов`язаний із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Особливий характер служби крім надання певних пільг, гарантій та компенсацій військовослужбовцю тягне за собою покладення певних додаткових обов`язків та накладає певні обмеження щодо дотримання відповідних гарантій у випадках, встановлених законом.

Як вже вказувалось вище, в Україні на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи, діє режим воєнного стану.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Відтак враховуючи статус позивача, зазначені норми, відпустка по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку може бути надана ОСОБА_1 за певних законодавчо визначених умов, які в нього відсутні. При цьому відмова у її наданні, за цих підстав ніяким чином не буде порушувати, визначені Конституцією України його права.

Також судом не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на Постанову Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №620/2084/19, оскільки фактичні обставини у справі, що розглядається та у справі, на яку посилається позивач суттєво відрізняються і не дають підстав стверджувати про їх однаковість, аналогічний, тотожний характер (на той час був відсутній режим воєнного стану).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 244, 246, 250, 255, 295 КАС України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк