Справа № 520/35867/23
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 травня 2024 року № 520/35867/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д. розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд :

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) у звільненні з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) на підставі абзацу 3 підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за батьком;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ) звільнити з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_5 ) на підставі абзацу 3 підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за батьком.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши надані матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді стрільця-зенітника.

Батько ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №158004.

Позивач зазначив, що у зв`язку з невиліковною хворобою його батько не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновком ЛКК №1107 від 31.10.2023, виданого КНП «Центр первинної медико- санітарної допомоги Красноградського району».

Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 .

Батько ОСОБА_1 проживає разом з позивачем, який здійснює догляд за ним.

Окрім ОСОБА_1 , у батька позивача є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, брат позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не може здійснювати постійний догляд за їхнім батьком, оскільки він проживає за кордоном, що підтверджується відповідними відмітками у його закордонному паспорті. Інших осіб, які можуть здійснювати сторонній догляд за батьком позивача немає.

Таким чином, позивач вважає, що його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є непрацездатним та потребує постійного стороннього догляду, який позивач зобов`язаний і може йому забезпечити.

У зв`язку з вказаними обставинами, позивач мав намір звернутися до командування військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби.

Однак, командування військової частини НОМЕР_2 відмовилося приймати рапорт позивача і, як наслідок, поставити відмітку про його прийняття.

17.11.2023 представником позивача адвокатом Охременком Артемом Вікторовичем на електронну адресу військової частини НОМЕР_2 було відправлено рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 17.11.2023 року. До рапорту були додані копії усіх необхідних документів, які підтверджують наявність підстави для звільнення з військової служби.

Листом №2/192 від 11.12.2023, отриманим адвокатом позивача засобами електронного зв`язку, відповідач надав відповідь на вказаний рапорт. У листі №2/192 від 11.12.2023 зазначено, що за результатами розгляду рапорту та доданих до нього документів, військовою частиною НОМЕР_2 було відмовлено позивачу у звільненні з військової служби.

Відмова військової частини НОМЕР_2 мотивована тим, що приписами п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців як наявність третьої групи інвалідності у дружини (чоловіка) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану.

Всі підстави для звільнення, які передбачені п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» стосовно інвалідності у відповідних категорій осіб, які в свою чергу перебувають у відповідних відносинах з військовослужбовцями, ставляться в залежність від наявності саме І чи ІІ групи інвалідності».

У зв`язку з цим, вважаючи відмову відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі Указу Президента № 69/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію», ОСОБА_1 було мобілізовано до на військову службу.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частинні) від 29.07.2022 р. № 211, солдата ОСОБА_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_4 , зараховано на посаду солдата резерву запасної роти військової частини НОМЕР_2 .

Отже, відповідно ч. 6 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232 XII (далі Закон № 2232-XII), ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 324 від 18.11.2023 року, солдата ОСОБА_1 , стрільця- зенітника 1 зенітно-ракетного відділення зенітно ракетного взводу НОМЕР_7 стрілецького батальйону, увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , як такого, що самовільно залишив розташування військової частини та відсутній понад 10 діб, з 18 листопада 2023 року.

17.11.2023 представником позивача на електронну адресу військової частини НОМЕР_2 було відправлено рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю IIІ групи, яка за висновком медико- соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Рапорт було розглянуто командуванням частини та прийнято рішення про відмову у задоволенні рапорту, про що зазначено - «не прийнято позитивного рішення на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Судом також встановлено, що у рапорті позивача зазначено, що його батько у зв`язку з невиліковною хворобою не може самостійно пересуватись та самообслуговуватись. Однак будь - яких документів на підтвердження наявності такої хвороби позивачем суду не було надано.

Позивачем до суду було надано копію Свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_2 є батьком позивача.

Відповідно до копії Довідки до акту огляду МСЕК від 21.12.2010 р. серії 12ААА № 158004 ОСОБА_2 було встановлено IIІ групу інвалідності за загальним захворюванням.

У Довідці також міститься висновок про умови та характер праці, а саме: «протипоказана важка праця, рекомендована легка підсобна праця у денний час, рекомендовано нагляд у кардіолога».

Таким чином, згідно висновку МСЕК, інвалід ІІІ групи ОСОБА_2 не потребує постійного догляду. Інших документів на підтвердження зазначеного твердження позивача, суду надано не було.

Відповідно до копії Висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (форма 080-4/о) № 1107 від 31.10.2023 р., гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає АДРЕСА_3 , рекомендовано соціальну послугу у вигляді догляду вдома.

У наданому суду Висновку № 1107 від 31.10.2023 року відсутня вказівка на те, що батько Позивача - ОСОБА_2 , потребує постійного догляду. Довідка до акту огляду МСЕК від 21.12.2010 р. серії 12ААА № 158004 також не містить даних щодо потреби ОСОБА_2 у постійному догляді.

Разом з тим, рекомендація щодо догляду вдома, про яку було зазначено у Висновку № 1107 від 31.10.2023 року, не є тотожнім поняттям необхідності постійного догляду.

Крім того, ОСОБА_2 , окрім Позивача, має іншого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який, відповідно до наданих суду документів 05.04.2022 року виїхав за межі України. При цьому судом встановлено, що строк дії візи Литовської Республіки, наявної у закордонному паспорті ОСОБА_3 , закінчився 23.09.2022 року. Позивачем не наведено інших поважних причин, які б перешкоджали ОСОБА_3 здійснювати догляд за хворим батьком.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», військовослужбовець має право на звільнення його з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Законодавство не містить чіткого переліку документів, які мають бути подані разом із рапортом, адже це залежить від конкретних обставин (підстави звільнення з військової служби).

Отже, у цьому випадку, для звільнення з військової служби військовослужбовець разом із рапортом має подати командиру належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, зазначених у рапорті. Зокрема, такими документами можуть бути: висновок МСЕК або ЛКК про необхідність здійснення постійного догляду; документ, що підтверджує здійснення догляду (напр. про призначення компенсації за догляд, що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі); довідка про склад сім`ї; акт обстеження побутових умов особи, що потребує догляду, інші документи, що підтверджують відсутність інших осіб, здатних здійснювати догляд тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до рапорту наведених вище документів додано не було.

До того ж, посилання позивача про долучення ним до рапорту про звільнення з військової служби висновку НОМЕР_9 від 31.10.2023, який підтверджує наявність хвороби батька та зумовлює потребу у постійному догляді за ним, суд вважає необґрунтованим, оскільки вказаний висновок є підставою для організації надання соціальної послуги з догляду вдома.

Зі свого боку п. п. "г" п. 2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII містить посилання на таку передумову звільнення з військової служби як "постійний догляд", що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Постійний сторонній догляд це догляд, який надається особам з дуже тяжкою інвалідністю, спричиненою професійним захворюванням, каліцтвом або нещасним випадком, що призводить до значного обмеження життєдіяльності, які надзвичайно потребують постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду з боку третьої особи і не здатні до обслуговування себе.

Втім соціальна послуга догляду вдома це заходи, що проводяться за місцем проживання (вдома) отримувача соціальної послуги протягом робочого дня надавачем і полягає у наданні допомоги із самообслуговування особи, яка частково або повністю втратила, чи не набула здатності до самообслуговування.

Таким чином, терміни, які визначені законодавчо як "постійний догляд" і "догляд вдома", не є тотожними та застосовуються для різного правового регулювання.

Долучений позивачем до рапорту висновок ЛКК №1107 від 31.10.2023, який, на думку його думку, свідчить про наявність хвороби його батька, унаслідок яких він потребує постійного догляду, неможливо визнати належною підставою для застосування п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» і, як результат, звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, оскільки він не належить до документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за його батьком, а його призначенням є отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

Щодо повноважень ЛКК та МСЕК на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає наступне.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно - адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно - спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317.

Положення вказаної Постанови відносить до прав та обов`язків МСЕК визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді, а також визначають потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у постійному сторонньому нагляді, догляді.

Як вбачається з аналізу вказаного нормативно-правового акту, на МСЕК покладено обов`язок визначати необхідність догляду, постійного стороннього нагляду, проте в зазначеному формулюванні відсутнє поняття «постійний догляд».

Саме по собі поняття «сторонній догляд» є не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

Підпунктом 1 п. 11 Положення встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

Водночас, відповідно до Наказу МОЗУ Про затвердження Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності від 09.04.2008 № 189 при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я утворюються ЛКК.

Згідно пункту 3 розділу IІІ Порядку від 09.04.2008 № 189 до завдань ЛКК віднесено: видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи; здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Відповідно до Порядку від 09.04.2008 № 189 , ЛКК має право видавати такі документи: форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337«Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 р. № 407 заповнення висновку про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі віднесено до повноважень членів лікарської комісії.

В свою чергу, у Наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 р. № 667 зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

Суд враховує, що нормативно-правові приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 1317 не суперечать Закону № 2232-XII, а лише деталізують його положення, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин у контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова. Закон № 2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини. Зі свого боку приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів підтверджувати ідентичні обставини.

Аналізуючи наведені нормативно-правові акти в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, встановлено, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Аналогічні висновки було викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 814/76/16 (провадження №К/9901/6722/18).

З огляду на вищезазначене, суд резюмує, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Щодо порядку подання рапорту на звільнення з військової служби слід зазначити наступне.

За нормами ст.12 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Положення ст. 14 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначають, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Визначення рапорту міститься у п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, де зазначено, що рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Наведені вище положення передбачають право подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.

Командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань.

При цьому командир має приймати рішення та діяти на власний розсуд одноосібно, приймаючи відповідні рішення за рапортом військовослужбовця.

Згідно із ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам військових частин.

В силу п. 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Матеріалами справи встановлено, що рапорт позивача був поданий не по команді, а надісланий його представником по електронній пошті у зв`язку із самовільним залишенням позивачем військової частини.

З аналізу нормативно правових актів вбачається, що подання рапорту по команді відноситься до обов`язків особи, що проходить військову службу та не може бути делеговане третій особі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рапорт позивача на звільнення з військової служби подано неналежним чином (не по команді). Крім того, суд зауважує, що позивачем не надано документів, які б містили підстави для звільнення з військової служби, передбачені ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кухар М.Д.