Справа № 160/8031/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2024 року м. Дніпросправа № 160/8031/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року (суддя Єфанова О.В.) у справі №160/8031/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду в якому просив:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування сержанту інструктору ОСОБА_1 щомісячної премії у розмірі 30000.00 гривень та премії 15000.00 гривень, як інструктору за серпень місяць 2023 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити сержанту інструктору ОСОБА_1 щомісячну премію у розмірі 30000.00 гривень та премію у розмірі 15000.00 гривень, як інструктору за серпень місяць 2023 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для надання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважності підстав його пропуску та надання відповідних доказів.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду, який визначений ст.233 КЗпП України та який становить 3 місяця з дня, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення свого права.

На виконання ухвали суду позивачем подано заяву, в якій зазначено те, що про порушення своїх прав позивач дізнався 26.11.2023 року. Крім того, зазначено, що представник позивача з 30.01.2024 по 18.02.2024 перебував у відпустці на лікуванні, а також те, що для збору доказів, які підтверджують право позивача на відповідні виплати, необхідно не менше трьох місяців, що свідчить про поважність причин пропуску встановленого строку звернення з позовом до суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року адміністративний позов повернуто позивачу.

Підставою для повернення позову стали висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, який визначений ст.233 КЗпП України, а зазначені підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можливо визнати поважними.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги

апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам, які стали підставою для пропуску строку, встановленого ст.233 КЗпП України. Позивач зазначає, що з метою обгрунтування підстав звернення з позовом до суду він був вимушений, через свого представника, звертатися з відповідними запитами, у тому числі до відповідача. Так, 19.12.2023 на адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати грошового забезпечення. В подальшому, представник позивача з 30.01.2024 по 18.02.2024 перебував у щорічній відпустці з виїздом на лікування. Вказані обставини, за позицією позивача, є поважними причинами пропуску строку звернення з позовом до суду. Також позивач зазначає те, що суд першої інстанції не врахував об`єктивну реальність, яка існує в Державі з введенням військового стану, у зв`язку з чим допустив надмірний формалізм повернувши позов позивачу.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.3 ст.53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав ( наприклад, справа «Стаббігс та інш. Проти Великобританії» рішення від 22.10.1996р., «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980р.).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, перебіг строку звернення до суду із позовом розпочинається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав.

У спірному випадку позивач з позовом до суду звернувся 11.03.2024 (згідно відмітки на поштовому конверті), стверджуючи про те, що про порушення своїх прав дізнався 26.11.2023.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивач, яким порушено питання про виплату грошового забезпечення за серпень 2023 року, не міг не знати про порушення своїх прав в вересні, жовтні 2023 року, оскільки виплата грошового забезпечення здійснюється щомісячно.

В той же час, прийнявши до уваги пояснення позивача про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 26.11.2023, суд першої інстанції зазначив те, що і у такому випадку позивачем не було дотримано строків звернення до суду, які визначені ст.233 КЗпП України, оскільки у такому випадку позивач мав звернутися до суду до 26.02.2024 включно.

Надаючи оцінку аргументам позивача, які за його позицією свідчать про поважність причин пропуску строку, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що звернення позивачем з претензією до відповідача щодо виплати грошового забезпечення не може змінити встановлених строків звернення з позовом до суду, оскільки обов`язковість досудового врегулювання спору має бути прямо та чітко встановлена у законі відповідними процесуальними нормами. У спірних правовідносинах не визначено обов`язковості досудового врегулювання спору.

Отже, дата подання претензії не змінює моменту, з якого у позивача виникло право на звернення з позовом до суду, а лише свідчить про час, коли він почав вчиняти активні дії з реалізації свого права щодо звернення до суду з позовом.

Стосовно аргументів позивача про те, що його представник з 30.01.2024 по 18.02.2024 перебував у щорічній відпустці з виїздом на лікуванні, слід зазначити те, що по-перше, вказане не свідчить про наявність об`єктивних причин, які унеможливлювали звернення з позовом до суду протягом трьох місяців, з дня, якого як стверджує позивач він дізнався про порушення права, оскільки у відпустці представник перебував лише 18 днів. По-друге, перебування представника позивача на санаторно-курортному лікуванні (чому надано відповідні докази) також не можливо визнати поважними причинами строку звернення з позовом до суду, оскільки вказані обставини жодним чином не свідчать про об`єктивну неможливість звернення з позовом до суду, так як надані позивачем докази (долучені до апеляційної скарги) не свідчать про такий стан представника, який би цьому перешкоджав за медичними показниками.

В апеляційній скарзі позивач також посилається на те, що суд першої інстанції не врахував об`єктивну реальність, яка існує в Державі з введенням військового стану, у зв`язку з чим допустив надмірний формалізм повернувши позов позивачу.

Стосовно цих аргументів позивача слід зазначити те, що позивач не зазначає, в чому полягає «об`єктивна реальність», яка за його позицією не була врахована судом, що унеможливлює надання судом апеляційної інстанції оцінки таким аргументам позивача. В той же час, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що сам факт введення в Державі воєнного стану, без визначення стороною об`єктивним причин, які виникли внаслідок введення воєнного стану, не може бути достатньою підставою для висновку про поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим підстав для її скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.316, ст.ст. 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2024 року у справі №160/8031/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, передбачені ст.329 КАС України.

Повне судове рішення складено 23.05.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк