Справа № 160/27910/23
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 травня 2024 року

м. Київ

справа № 160/27910/23

адміністративне провадження № К/990/18031/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі №160/27910/23 за позовом ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просив:

скасувати арешт невизначеного нерухомого майна, всього нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП; НОМЕР_1 , згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_2, виданий 06 серпня 2012 року, видавник Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ в Дніпропетровській області, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3231532 від 18 червня 2013 року, у виконавчому проваджені ВП № НОМЕР_2, відомості про що внесені до Єдиного реєстру обтяжень об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 21088354 від 28 вересня 2009 року та постанови АЕН №935994 від 07 вересня 2007 року, відомості про що внесені до Єдиного обтяжень об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1336238 від 18 червня 2013 року;

зобов`язати Соборний Відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття арешту з усього майна, що належало ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , накладеного постановою державного виконавця від 06 серпня 2012 року в рамках виконавчого провадження ВП№ НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа по кримінальній справі №1-295 від 15 березня 2012 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за вироком про конфіскацію всього майна ОСОБА_1 на користь держави.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/27910/23, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/27910/23 змінено в частині мотивування підстав відмови у позові. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року в справі №160/27910/23 залишено без змін.

Не погоджуючись із оскаржуваними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Окреслюючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 червня 2022 року у справі №620/5996/21, від 09 листопада 2018 року у справі №263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 01 жовтня 2019 рок у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі №200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19, від 08 лютого 2022 року у справі №160/6762/21, від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2-а/204/12, від 15 липня 2019 року у справі №420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18, від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а щодо застосування статті 2 та частини четвертої статті 242 КАС України. Також без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09 червня 2021 року у справі №802/1973/18-а, від 12 лютого 2021 року у справі №804/2317/18, від 28 квітня 2020 року у справі №826/15568/16 щодо застосування статті 77 КАС України.

Крім того, позивач посилається на практику Верховного Суду, що викладена у постановах від 22 грудня 2021 року у справі №634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18, від 26 квітня 2022 року у справі №242/4601/20, від 04 листопада 2022 року у справі №686/6010/14-ц, від 15 лютого 2023 року у справі №202/1183/22, від 26 червня 2018 року у справі №727/1256/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі №344/19847/18.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Так, у справі №620/5996/21 спір стосувався призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з пунктом "а" частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У справі №263/15749/16-а предметом спору було питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачу.

Предметом спору у справі №524/3878/16-а був перерахунок призначеної на користь позивача пенсії за віком з урахуванням вимог, передбачених статтями 27, 40, 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Спір у справі №815/6832/15 стосувався визнання протиправною бездіяльності Фонду щодо незатвердження реєстру вкладників Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» які мають право на отримання гарантованого відшкодування за вкладом за рахунок Фонду, до якого включено ОСОБА_2 на підставі договору № 30023607 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, вклад «Постійний клієнт», укладеного 16 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Імексбанк».

Предметом спору у справі №826/3943/16 було поновлення виплат позивачу пенсії за віком з 26 червня 1991 року - дати припинення виплати йому пенсії у зв`язку з виїздом з України, відповідно до Конституції та постанови Правління Пенсійного фонду України № 10-1 від 20 травня 2015 року.

У справі №826/14837/16 позивач звернувся з вимогами про призначення та виплату пенсії за віком з 13 березня 2016 року (дати звернення до Правління Пенсійного фонду України) у відповідності з Конституцією та діючим пенсійним законодавством України.

Спір у справі №200/12944/19-а стосувався протиправного рішення Ясинуватської районної ради Донецької області про затвердження технічної документації з нормативно грошової оцінки земельних ділянок за межами населених пунктів Красногорівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області загальною площею 276,5 га, яка перебуває у постійному користуванні ПАТ "Авдіївський коксохімічний завод" для виробничих потреб.

У справі №480/4737/19 позивач просив зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.00 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Ямненської сільської ради Великописарівського району Сумської області.

Предметом спору у справі №160/6762/21 було скасування рішення державного реєстратора Покровської РДА ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме - щодо державної реєстрації обтяження у вигляді арешту та заборони відчуження на все нерухоме майно, належне ОСОБА_4 , номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

У справі №826/14016/16 позивач просив визнати, що відповідачем порушено приписи статті 18 Закону України "Про звернення громадян" щодо права особи, яка подала заяву чи скаргу особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його заяву, що призвело до неправильного вирішення заяви позивача від 15 серпня 2016 року, а тому рішення відповідача від 29 серпня 2016 року № 05/3-14050-10 є протиправним.

Спір у справі №420/5625/18 стосувався визнання протиправною бездіяльності Овідіопольської селищної ради Одеської області щодо демонтування дитячого спортивного майданчика за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язання відповідача демонтувати дитячий спортивний майданчик за адресою: АДРЕСА_2 та перенести його на інше більш придатне місце (віддалене від житлових будинків).

Предметом спору у справі №0940/2394/18 було визнання протиправним та скасування рішення від 22 червня 2018 року №903-22/2018 "Про відмову в наданні Товариству з додатковою відповідальністю "Рогатинпісок" гірничого відводу для розробки Північно-Західної ділянки Москалівського родовища піску".

У справі №705/552/15-а позивач звернувся до суду з позовом до Уманської міської ради, ОСОБА_5 про: визнання дій Уманської міської ради при наданні документів на будівництво гаража незаконними; скасування будівельного паспорта від 27 лютого 2014 року; зобов`язання Уманської міської ради постановити рішення про скасування будівельного паспорта і знесення самочинно збудованого ОСОБА_5 . гаража на АДРЕСА_3 ; зобов`язання ОСОБА_5 знести гараж, а самовільно зайняту земельну ділянку повернути до земель загального користування.

У справах №802/1973/18-а, №804/2317/18, №826/15568/16 предметом спору було визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень.

Натомість, у справі, в якій подано дану касаційну скаргу позивач просив зняти арешт з усього майна, що йому належало, накладений постановою державного виконавця.

У справах про які зазначає заявник, висновки суду зроблені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а саме в зазначених справах надавалася оцінка іншим порушенням встановленим контролюючим органом в оскаржуваних висновках, тому посилання скаржника на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.

Отже, скаржником не доведено, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Водночас посилаючись на постанови у справах №634/292/21, №569/17603/18, №242/4601/20, №686/6010/14-ц, №202/1183/22, №727/1256/16-ц, №344/19847/18 скаржник не заначив норму матеріального права, яку неправильно застосовано судами, висновок щодо якої викладено Верховним Судом, не зазначає який саме висновок щодо застосування норм права викладено Верховним Судом у постанові та застосований судом апеляційної інстанції, на його думку, неправильно, не указує в чому полягає подібність правовідносин у справах.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Стаття 287 КАС України передбачає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Проте, скаржник не зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також не посилається на значення саме цієї справи при формуванні єдиної правозастосовчої практики.

Аргументи касаційної скарги зводяться до цитування норм чинного законодавства та переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі №160/27910/23 повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов