Справа № 380/19716/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/19716/23 пров. № А/857/739/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання надати відповідь на адвокатський запит (суддя суду І інстанції: Кухар Н.Я., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 06.12.2023р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

22.08.2023р. (згідно із відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Куля В.С., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на поданий адвокатський запит та пропуск строків надання такої відповіді; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішення суду надати відповідь на поставлене в адвокатському запиті № 28-06-23/1 питання: надати інформацію про грошове забезпечення (основне та додаткове, в тому числі, яке передбачене постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану») ОСОБА_1 шляхом зазначення різновиду забезпечення, нарахованої суми, дати нарахування за період з 19.07.2022р. по теперішній час; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати (у тому числі сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу) (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.24 і на звороті).

14.11.2023р. представник позивача подав до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просив стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 12073 грн. 60 коп., з яких 1073 грн. 60 коп. сплачений судовий збір та 11000 грн. витрати на правову допомогу (а.с.17-20, 42-44, 46-47).

В свою чергу, відповідач скерував відзив на заяву про стягнення судових витрат, в якій вважає заявлену суму правової допомоги надмірною (а.с.56-57).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2023р. в задоволенні заявленого позову відмовлено за безпідставністю (а.с.60-62).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Куля В.С., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.65-71).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в розглядуваному випадку відповідачем порушено конституційне право на судовий захист. Згідно обставин справи відповідач отримав адвокатський запит, через що в силу приписів ч.1 ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зобов`язаний був надати відповідь упродовж п`яти робочих днів, чого не зробив.

Висновки суду щодо неналежного позивача в розглядуваній справі спростовуються усталеною судовою практикою вирішення аналогічних спорів, в яких сторонами є позивач (клієнт) та відповідач.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.80-85).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, адвокат Куля В.С., діючий на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_1 , скерував до відповідача Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит за вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.

У цьому запиті адвокат просив надати інформацію про грошове забезпечення (основне та додаткове, в тому числі, яке передбачене постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану») ОСОБА_1 шляхом зазначення різновиду забезпечення, нарахованої суми, дати нарахування за період з 19.07.2022р. по теперішній час (а.с.12-13).

До вказаного адвокатського запиту були долучені копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру на надання правничої (правової) допомоги.

Зазначений адвокатський запит скеровано засобами поштового зв`язку 28.06.2023р. та отриманий адресатом 04.07.2023р. (а.с.14-16).

Згідно відзиву на позов відповідач надав відповідь на адвокатський запит, яку виклав у листі № 9896 від 07.07.2023р. (а.с.30-31, 33-35).

За твердженнями представника позивача відповідь на адвокатський запит ним не отримана (а.с.38 і на звороті).

Із змісту заявленого позову слідує, що позивач ОСОБА_1 оскаржує розглядувану бездіяльність відповідача, оскільки така поведінка останнього не відповідає нормам ст.ст.39, 59, 131-2 Конституції України, ч.1 ст.20, ч.ч.1 і 2 ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Приймаючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Окрім цього, відповідь на адвокатський запит була надана у відповідності до вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», стосувалася взаємовідносин адвоката та військової частини.

Оскільки у позивача відсутнє право на звернення з адвокатським запитом (таким правом наділений його адвокат), суд вважав, що відповідачем таке не порушувалось.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими, оскільки такі не відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі ст.4 зазначеного Закону доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 вказаного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно ч.1 ст.20 зазначеного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно роз`яснень, наведених у довідці ВАС України від 01.06.2013р. про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», за визначенням «публічна інформація» можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Пунктами 1, 2 п.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 2 цього Закону закріплено, що адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом. Адвокатуру України складають всі адвокати України, які мають право здійснювати адвокатську діяльність. З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

Приписами ст.20 вказаного Закону визначені професійні права адвоката, згідно з якими під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).

Згідно з ч.1 ст.24 цього Закону адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.

Абзацом 1 ч.2 вказаної статті передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Частиною 3 ст.24 наведеного Закону встановлено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Згідно фактичних обставин справи адвокат Куля В.С., діючи на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_1 , скерував до відповідача Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит за вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.

У цьому запиті адвокат просив повідомити про нараховані суми грошового забезпечення, його складові, періоди нарахування.

До вказаного адвокатського запиту долучено копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру на надання правничої (правової) допомоги.

Зазначений адвокатський запит скеровано засобами поштового зв`язку і останній отриманий адресатом - відповідачем.

Таким чином, адвокатський запит відповідав вимогам ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та мав бути розглянутий відповідачем у встановленому законом порядку.

Під час розгляду справи відповідач долучив до справи лист № 9896вих від 07.07.2023р., який є супровідним до картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 , а також картку особового рахунку ОСОБА_1 за період з липня 2022 року по липень 2023 року (а.с.34-35).

Водночас, у матеріалах справи є відсутніми будь-які докази щодо направлення/вручення позивачу (його представнику) зазначеної відповіді на адвокатський запит № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.

Із урахуванням наведеного, за відсутності доказів направлення відповіді на адвокатський запит, права позивача в розглядуваному випадку порушені відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 в частині ненадання інформації на адвокатський запит у встановлений законом строк.

Право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а і право на своєчасність її отримання. У частині реалізації права особи на отримання інформації суб`єкт владних повноважень має можливість виправити допущене порушення шляхом надання запитуваної інформації.

Стосовно висновків суду першої інстанції колегія суддів враховує, що подання адвокатом адвокатського запиту є професійним правом адвоката, зв`язку із наданням правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги. Адвокат вправі направити адвокатський запит не для задоволення особистих інтересів, а лише в межах виконання договору з клієнтом з метою надання останньому правової допомоги.

Законодавець визначив суб`єктів виконання відповіді на запит адвоката - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань. Процесуальний статус таких суб`єктів, їх взаємовідносини з клієнтом, в інтересах якого направляється адвокатський запит, інші обставини відповідних правовідносин для виконання обов`язку надання відповіді на адвокатський запит значення не мають.

Виходячи з того, що держава, визначаючи абсолютно захищені законом гарантії адвокатської діяльності, встановила заборони на ненадання відповіді на запит адвоката, на створення перешкод у здійсненні адвокатської діяльності та втручання в правову позицію адвоката, а також гарантувала право на змагальність, в тому числі через реалізацію правової позиції, сформованої за допомогою відповіді на адвокатський запит, відмова у наданні відповіді на запит адвоката з причин його направленості на посилення змагальної позиції є порушення норм діючого законодавства.

Отже, адвокатський запит у всіх випадках за своїм законодавчо визначеним призначенням, як гарантований інструмент адвокатської діяльності, використовується задля формування та/або реалізації правової позиції адвоката в інтересах клієнта. Тобто, адвокатський запит завжди направлений на досягнення цілей адвокатської діяльності, яка у даному контексті полягає в створенні максимально вигідної правової позиції клієнта.

Згідно сформованої судової практики як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

За таких обставин і правового врегулювання апеляційний суд дійшов висновку про протиправність допущеної відповідачем бездіяльності під час надання відповіді на адвокатський запит, чим порушено право позивача ОСОБА_1 на отримання інформації на підставі адвокатського запиту.

Основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема її стаття 6, яка гарантує право на судовий захист.

Приписами ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Частиною 1 ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обумовлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з цією Конвенцією свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Держава може на законній підставі обмежувати це право тільки в тому випадку, коли дотримані умови, зазначені в п.2 ст.10. Якщо ж ці умови не задоволені, втручання з боку органів державної влади в право на свободу висловлювань є порушенням Конвенції.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Леандер против Швеції (Leander v. Sweden)» від 26.03.1987р. зазначив, що свобода одержувати інформацію не передбачає права доступу до конфіденційної інформації, однак ст.10 Конвенції зобов`язує державу не обмежувати доступ до вже наявної інформації.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вважає заявлений позов частково підставним та обґрунтованим, а тому такий підлягає до часткового задоволення, при цьому належить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненаданні відповіді на адвокатський запит адвоката Кулі В.С., діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 (вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати відповідь на адвокатський запит адвоката Кулі В.С., діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 (вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.) в порядку і строки, визначені ст.24 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012р. «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (відлік строку надання відповіді починається з дня вручення відповідачу постанови апеляційного суду згідно вимог ст.251 КАС України); решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Військової частини НОМЕР_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.8) та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1288 грн. 32 коп. (а.с.102), всього 2361 грн. грн. 92 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача всю суму сплаченого судового збору, оскільки, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено на користь позивача, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно із способом захисту порушених прав. Також за таких умов правильним є застосування принципу визначення розміру судових витрат, виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог, який стосується часткового задоволення судом вимог немайнового характеру, за якого визначити у відсотковому відношенні суму судового збору є неможливо.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій колегія суддів враховує наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як слідує з матеріалів справи, представником позивача заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в суді першої інстанції, в розмірі 11000 грн. на підставі договору про надання правової допомоги № 150823-51В від 15.08.2023р., укладеного між позивачем та адвокатом Кулею В.С.

На підтвердження надання правової допомоги в суді першої інстанції позивачем представлено копії вказаного договору (а.с.17), додаткової угоди № 1 від 15.08.2023р. до вказаного договору, в якій сторони погодили вартість надання юридичних послуг (а.с.18), акту прийому-передачі юридичних послуг від 17.08.2023р. на суму 8000 грн. (а.с.19), прибуткового касового ордеру № 150823-51В від 17.08.2023р. на суму 8000 грн. (а.с.20), акту прийому-передачі юридичних послуг від 06.11.2023р. на суму 3000 грн. (а.с.46), прибуткового касового ордеру № 150823-51В/2 від 06.11.2023р. на суму 3000 грн. (а.с.47), ордеру серії ВН № 1243452 від 17.08.2023р. на надання правничої допомоги, оформленого адвокатом Кулею В.С. (а.с.22); свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.21).

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 15.08.2023р. до договору № 150823-51В від 15.08.2023р. про надання правничої допомоги сторони погодили вартість представництва /гонорару/ адвокатом інтересів клієнта у Львівському окружному адміністративному суді в справі № 380/19716/23 в розмірі 8000 грн.

Згідно з п.2 цієї додаткової угоди сторони визначили види додаткових юридичних послуг (можуть надаватися за необхідності та не включені до суми зазначеного гонорару адвоката), зокрема: написання, підготовка і відправка сторонам заяв, клопотань та подача їх до суду 1500 грн. за один документ; написання, підготовка і відправка сторонам та подача до суду відповіді на відзив 3000 грн. за один документ.

Сторонами складені акти прийому-передачі юридичних послуг, якими підтверджено надання таких послуг як написання, підготовка і подача до суду позовної заяви, відповіді на відзив.

Факт оплати за надані послуги у вказаному розмірі підтверджується прибутковими касовими ордерами.

Із змісту згаданих документів однозначно та чітко убачається, що останні стосуються правової допомоги, наданої позивачу під час розгляду позовної заяви представника адвоката Кулі В.C., діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , в справі № 380/19716/23.

Також погоджена сума гонорару адвоката складає фіксований розмір 8000 грн., водночас, сторони передбачили погодинну оплату послуг адвоката (за необхідності) щодо надання додаткових послуг.

Згідно актів приймання-передачі юридичних послуг сторони зафіксували загальний розмір гонорару адвоката 11000 грн., вказали на витрачений адвокатом час 6 год., визначили вид юридичних послуг написання і подання до суду позову і відповіді на відзив.

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом Кулею В.C. в суді першої інстанції, а відтак підтверджують понесення позивачем витрат на правову допомогу в розглядуваній справі № 380/19716/23.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини /ЄСПЛ/, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

В пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

В силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Також наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення лише для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу (ч.7 ст.134 КАС України), але не впливає на обов`язок суду під час вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну допомогу застосовувати ч.ч.1-4 ст.134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу, при цьому сторони фактично погодили фіксований розмір гонорару адвоката в суді першої інстанції.

Враховуючи складність справи, обсяг її матеріалів, часткове задоволення заявленого позову, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для позивача, розгляд справи в порядку письмового провадження колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Військової частини НОМЕР_1 , який був відповідачем в розглядуваній справі, на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в суді першої інстанції в загальному розмірі 1000 грн.

Окрім цього, позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в суді апеляційної інстанції, однак будь-яких доказів на підтвердження таких позивач не надав (така вимога заявлена 05.01.2024р., поважних причин неможливості надання апеляційному суду таких документів протягом двомісячного строку розгляду справи не визначено).

Із урахуванням наведеного, керуючись приписами ст.ст.134, 143 КАС України, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в апеляційному суді.

Приймаючи до уваги ту обставину, що наданими до справи документами витрати на правничу допомогу не підтверджено, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в апеляційному суді.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2023р. в адміністративній справі № 380/19716/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов представника адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненаданні відповіді на адвокатський запит адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 (вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати відповідь на адвокатський запит адвоката Кулі Володимира Сергійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 (вих. № 28-06-23/1 від 28.06.2023р.) в порядку і строки, визначені ст.24 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012р. «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (відлік строку надання відповіді починається з дня вручення відповідачу постанови апеляційного суду згідно вимог ст.251 КАС України).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Змінити розподіл судових витрат наступним чином:

стягнути на користь ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в розмірі 1073 грн. 60 коп. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1288 грн. 32 коп., всього 2361 (дві тисячі триста шістдесят один) грн. 92 коп.;

стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 понесені витрати на професійну правничу (правову) допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.;

понесені витрати на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції покласти на позивача ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 24.05.2024р.