Справа № 520/29186/23
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 травня 2024 року № 520/29186/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому,післяуточнення позовних вимог, просить суд :

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2020 року по 20.11.2023 року включно ;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2020 року по 20.11.2023 року у сумі 277 027 гривень 33 копійки включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 (далі позивач) з 01.03.1995 по 01.03.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 (далі відповідач).

Відповідно до наказу від 02.03.2020 року №76-ОС позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Проте у період проходження військової служби позивачу не у повному розмірі виплачувалось грошове забезпечення, а саме не виплачувалась індексація грошового забезпечення. 18.10.2021 року позивачем було надіслано заяву до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення.

Відповідачем надано відповідь та зазначено, що індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 01.03.2020 року позивачу виплачена у повному обсязі у липні 2020 року у загальній сумі 21664,17 грн., заборгованість відсутня. Не погоджуючись із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач 15.12.2021 року звернувся до суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 року у справі №520/27777/21 зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у фіксовані величині 4462,65 грн. в місяць за період з 01.03.2018 року по 01.03.2020 року відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

28.09.2023 року на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2023 року у справі №520/27777/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.03.2020 року у сумі 2 105638,85 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою (додаток №4 до позовної заяви).

Таким чином повідомленням про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 02.03.2020 року по 27.09.2023 року.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 01.03.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 28.09.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 02.03.2020 року по 27.09.2023 року на 1305 днів, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Правовідносини, з приводу яких виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 31.10.2019 року по справі №825/598/17, від 31.10.2019 року по справі №2340/4192/18.

Суд вказує, що відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 117 КЗпП (в редакція, яка діяла до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Норми статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року не підлягають застосуванню, оскільки на момент звільнення позивача діяли норми цієї статті згідно якої виплата середнього заробітку повинна здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як зазначив Конституційний Суд України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, згідно норм статті 117 Кодексу законів про працю України, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, позивачу належало виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Типова правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі №300/4201/22 у яких зазначено, що оскільки позивача було звільнено з військової служби 14 липня 2021 року та 29 жовтня 2020 року відповідно, то судами попередніх інстанцій помилково застосовано частину другу статті 233 КЗпП України у редакції після 19.07.2022 року до правовідносин, які виникли до 19.07.2022 року та застосуванню підлягає частина друга статті 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 року.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Враховуючи вищенаведене, суд робить висновок, що затримка відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною, тому підлягає до задоволення перша позовна вимога шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від першої позовної вимоги та підлягає до задоволення як належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача. Як вбачається із довідки про грошове забезпечення: - грошове забезпечення за січень 2020 року складає 12423,00 грн. - грошове забезпечення за лютий 2020 року складає 13234,35 грн.

Таким чином, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (12423,00 грн. + 13234,35 грн.) / 60 (січень 2020 року та лютий 2020 року) = 427,62 грн. Середній заробіток складає: 427,62 грн. * 1305 днів = 558 044,10 грн.

Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

ЄСПЛ трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії ( C. G. and Others v. Bulgaria , заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України ( Oleksandr Volkov v. Ukraine , заява № 21722/11, § 170).

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо-пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 338 460,23 гривень, з яких: 211 157,21 грн. виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби у березні 2020 року відповідно до картки особового рахунку про виплачене грошове забезпечення; 5 21664,17 грн. індексація грошового забезпечення виплачена у липні 2020 року; 105638,85 грн. індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду.

Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: (21664,17 грн. + 105638,85 грн.) / 338 460,23 грн. * 100% = 37,61% .

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 558 044,10 грн. * 37,61% = 209 880,38 грн.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, а саме: чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19. 52.

Враховуючи, що для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судами не з`ясовано загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає індексація грошового забезпечення військовослужбовця у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому застосування алгоритму розрахунку частки заборгованості наведеного Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 із одночасним зменшенням періоду розрахунку середнього заробітку до 6 місяців є взаємовиключним, оскільки зазначені вище постанови Верховного Суду винесені у період дії частини першої статті 117 КЗпП в редакція до 19.07.2022 року, якою було передбачено виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. Зменшення періоду виплати середнього заробітку застосовується до правовідносин, що виникли після внесення змін до статті 117 КЗпП України у редакції, що почали діяти після 19.07.2022.

Застосування ж одночасно і частки заборгованості виведеної з редакції статті 117 КЗпП України до 19.07.2022 року, і зменшення періоду виплати середнього заробітку з редакції статті 117 КЗпП України після 19.07.2022 року створило б ситуацію застосування двох редакції КЗпП України до вирішення спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акту у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

У рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України щодо тлумачення норм статті 117 КЗпП України роз`яснив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено 07.08.2020 року, тобто до 19.07.2022 року. Станом на момент звільнення позивача діяла норма статті 117 КЗпП України якою передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є триваючим правопорушенням.

Таким чином враховуючи фактичні обставини справи, застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців є неможливим, оскільки на момент звільнення позивача, таких норм не існувало.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що: «дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, з огляду на те, що відповідач не довів правомірність своїх дій, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період, - то позов слід задовольнити повністю.

Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з ме тою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтер есів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів влад них повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім фор мам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина,її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ),про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії-задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2020 року по 20.11.2023 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2020 року по 20.11.2023 року у сумі 277 027 (двісті сімдесят сім тисяч двадцять сім) грн. 33 копійки включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кухар М.Д.