Справа № 420/8300/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8300/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного України у Львівській області, Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить суд визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком з 29.09.2023 у відповідності до вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» протиправними; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком частини першої статті 26 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи з 22.07.1996 по 31.12.2004 у зв`язку з доглядом за особою з інвалідністю І групи, особа з інвалідністю з дитинства; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за віком та здійснювати пенсійні виплати з 29.09.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 28.09.2023 вона досягла пенсійного віку, після чого звернулася до органів ПФУ за призначенням пенсії за віком. Однак позивачці в призначенні пенсії за віком було відмовлено з підстав недостатності страхового стажу, а саме визнано стаж 27 р. 8 м. 7 дн., при необхідному 30 років. Зокрема, не зараховано стаж з 01.11.2009 по 31.07.2012 в зв`язку з бездіяльністю працівників Управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради. Цей період не враховувався до страхового стажу в ПФУ, оскільки за даний період державні допомоги ОСОБА_1 не отримувала. Позивач зазначає, що цей період буд дуже важким, так як вона мала на руках 3 дітей, одна з який інвалід І групи; хворів батько та бабуся, які померли в 2009 р. Позивачка в цей час не думала, що внаслідок бездіяльності управління соціального захисту вона в подальшому матиме проблеми із призначенням пенсії. На переконання позивача, відсутність в неї необхідного стажу є провиною управління соціального захисту, яке повинно було свого часу надати їй інформацію про необхідність оновлення документів на отримання державної соціальної допомоги у вигляді компенсаційної виплати непрацюючій особі, яка доглядає за дитиною з інвалідністю І групи.

Ухвалою судді від 03.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

17.04.2024 до суду від Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що 21 лютого 2024 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою за призначенням пенсії за віком звернулася ОСОБА_1 . Заява позивачки про призначення пенсії та додані в сукупності до неї документи, були розглянуті Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області у відповідності, та із врахуванням вимог Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування щодо порядку, умов та підстав набуття права для призначення пенсії за віком, та за результатом розгляду відділом призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняте рішення від 29.02.2024 № 64 про відмову в призначенні пенсії за віком, із за відсутності підстав для її призначення, відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Підстава відмови: відсутність необхідного страхового стажу 30 років. Страховий стаж позивачки становить 27 років 08 місяців 07 днів. Додана до заяви довідка ЛКК від 30.01.2024 № 1 визначає, що дитина ОСОБА_2 визнана дитиною з інвалідністю до досягнення 18-річного віку та відсутні підстави визнання дитина інваліда, що не відповідає п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій, постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (зі змінами) (далі - Порядок № 22-1). Необхідно надати Висновок ЛКК, у відповідності до п. 2.18 Порядку № 22-1, що дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку. При цьому, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Також слід зауважити, що рішення про відмову у призначенні пенсії за віком позивачці прийняті: Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 17.10.2023 № 64 за заявою за призначенням пенсії від 10.10.2023; Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 27.10.2023 № 64 за заявою за призначенням пенсії від 23.10.2023; Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області від 05.12.2023 3 № 64 за заявою за призначенням пенсії від 30.11.2023; Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області від 08.02.2024 № 64 за заявою за призначенням пенсії від 01.02.2024. За результатом розгляду документів, доданих до заяви, до загального страхового стажу зараховано всі періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 30.08.1983). Для призначення пенсії на підставі Закону № 1058 має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058. Аналізуючи вищенаведені правові норми та зважаючи на викладені обставини в їх сукупності, вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (розгляд заяви позивачки від 21.02.2024 та прийняте рішення) є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та законах України, а відтак, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії є безпідставними та необґрунтованими чинним законодавством, та такими, що не підлягають до задоволення.

18.04.2024 до суду від Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що за результатами звернення позивачки за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області було встановлено, що загальний страховий стаж Позивача становить 27 років 08 місяців 07 днів, в той час як необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 становить 30 років. Враховуючи те, що у Позивача немає 30 років страхового стажу та не були надані передбачені п. 2.18 Порядку № 22-1 документи для підтвердження права на призначення дострокової пенсії, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 64 від 29.02.2024 Позивачу було відмовлено у призначення пенсії за віком.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30.11.2023 ОСОБА_1 вкотре вернулася до Головного управління в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (перше звернення відбулося 10.10.2023, за результатами розгляду якої отримано відмову в призначенні пенсії від 17.10.2023).

На підтвердження страхового стажу надано: Диплом ДТ№ 703684 від 02.03.1983 про закінчення Одеського медичного училища № 1 з присвоєнням кваліфікації акушер. (період 01.09.1980 28.02.1983); Довідка Комунальної установи «Лиманська центральна районна лікарня» Лиманської районної ради Одеської області № 1049 від 09.08.2017 (період 01.04.1983 30.06.1983); Трудова книжка НОМЕР_2 від 30.08.1983 (періоди 29.08.1983- 06.11.1987) та (17.11.1987-04.09.1990); Свідоцтво про народження дітей: № НОМЕР_3 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , № НОМЕР_4 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (період 23.02.1985 - 08.04.1989); № НОМЕР_5 ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (період 22.07.1993 - 21.07.1996).

За принципом екстериторіальності зазначену заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області № 64 від 05.12.2023 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зокрема, розглянувши надані документи, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області було встановлено, що загальний страховий стаж позивачки становить 27 років 08 місяців 07 днів, в той час як необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 становить 30 років.

Враховуючи те, що у позивачки немає 30 років страхового стажу та не були надані передбачені п. 2.18 Порядку № 22-1 документи для підтвердження права на призначення дострокової пенсії, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 64 від 29.02.2024 позивачу було відмовлено у призначення пенсії за віком.

Позивач, зважаючи на неправомірність дій органів ПФУ та наявність підстав для призначення їй пенсії за віком, звернулася за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

В першу чергу слід зазначити, що посилання ГУ ПФУ у Львівській області на ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 звернулася за призначенням не пільгової пенсії (як матір особи з інвалідністю з дитинства, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу), а за призначенням пенсії по досягненню пенсійного віку, тобто відповідно до ст. 26 цього Закону.

В світлі зазначеного, безпідставними також є посилання у рішенні ГУ ПФУ у Львівській області № 64 від 05.12.2023 на п. 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ № 22-1 від 25.11.2005.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матір`ю інваліда з дитинства І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно посвідчення НОМЕР_6 , свідоцтва про народження НОМЕР_7 .

Згідно довідки Управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі м. Одеси від 21.11.2023 № 3881, ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Хаджибейському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та їй відповідно до постанови КМУ № 832 від 26.07.1996 з 28.10.2005 по 31.10.2009, з 28.08.2012 по 29.09.2023 призначено щомісячну компенсаційну виплату по догляду за інвалідом І групи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19.01.2024 № 02-С-1991/1- на звернення ОСОБА_1 від 17.01.2024 за № СО-16721521 (на «гарячу лінію»), остання перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Хаджибейському районі Департаменту праці та соціальної політики ОМР та з 01.08.2012 отримує допомогу на догляд за ОСОБА_2 , який проживає разом із нею та має інвалідність І групи внаслідок психічного розладу. Останній раз допомога була призначена на період з 01.11.2023 по 31.12.2023 у розмірі 2589 грн щомісячно, з 01.01.2024 по 30.04.2024 у розмірі 2751 грн щомісячно. Також відповідно до постанови КМУ № 832 від 26.07.1996 ОСОБА_1 з 28.10.2005 отримувала на ОСОБА_2 щомісячну компенсаційну виплату непрацюючій особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи. Останній раз щомісячну компенсацію було призначено на період з 28.08.2012 по 28.09.2023, а саме до строку набуття пенсійного віку відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно відповіді Управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 21.11.2023 № 02-0-33609/1-0, вперше допомога ОСОБА_1 за її заявою була призначена на період встановлення інвалідності сину з 28.10.2005 по 31.10.2007. За повторною заявою від 01.11.2007 та на період встановлення інвалідності була призначена компенсаційна виплата непрацюючій особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи з дитинства на новий період з 01.11.2007 по 31.10.2009.

З 01.11.2009 за призначенням допомоги на новий період ОСОБА_1 до управління не зверталася.

28.08.2012 ОСОБА_1 звернулася до управління та надала заяву щодо призначення щомісячної компенсаційної виплати та допомоги на догляд за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного захворювання, у зв`язку із чим останню було призначено на період встановлення інвалідності з 28.08.2012 по 28.09.2023.

Допомога на догляд за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного захворювання була призначена з 01.08.2012 по 30.09.2021 та з 01.01.2022 по 31.12.2023.

Відповідно до постанови КМУ від 02.03.2011 № 178 в період отримання державних допомог управління соціального захисту населення було страхувальником та подавало до ПФУ відомості про ОСОБА_1 , як застраховану особу.

У зв`язку із зазначеним, період з 01.11.2009 по 31.08.2012 не враховувався до страхового стажу в ПФУ, оскільки за даний період державні допомоги ОСОБА_1 не отримувала.

Отже довідка № 3776 від 16.08.2017 із зазначенням періоду з 28.10.2005 по 28.09.2023 була видана помилково. Зокрема, згідно довідки від 16.08.2017 № 3776, ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ № 832 від 26.07.1996 в періоді з 28.10.2005 по 28.09.2023 призначено компенсаційну виплату непрацюючій особі, яка доглядає за інвалідом І групи.

Таким чином, внаслідок того, що позивачка в періоді з 01.11.2009 по 31.08.2012 (2 роки 9 місяців 30 днів) не зверталася за призначенням щомісячної компенсаційної виплати та допомоги на догляд за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного захворювання, цей період не враховувався до страхового стажу в ПФУ, оскільки за даний період державні допомоги ОСОБА_1 не отримувала, а тому в спірних правовідносинах цей період і став ключовим для відмови ГУ ПФУ в призначенні пенсії за віком внаслідок недостатності страхового стажу (стаж позивача враховано: 27 років 08 місяців 07 днів, в той час як необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058 становить 30 років).

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. "є" ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788 до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Порядок встановлення часу догляду за інвалідом 1 групи, дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду встановлений п. 10 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, а саме зазначений час догляду встановлюється на підставі: акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для інвалідів І групи і дітей-інвалідів) і вік (для престарілих і дітей-інвалідів).

Відтак, належними документами для зарахування до стажу роботи періоду здійснення догляду за дитиною з інвалідністю є акти обстеження фактичним обставин здійснення догляду та документи, які підтверджують інвалідність дитини. Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду на підставі відомостей, одержаних від органів управління житловим фондом, сільських, селищних Рад народних депутатів, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їхніх сусідів, інших даних.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною шостою статті 20 Закону №1058, зокрема, передбачено, що за осіб, зазначених у пунктах 8, 11-14 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178 (далі - Порядок №178), нараховується та сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також за непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який згідно з висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку №178 єдиний внесок нараховується за осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги або компенсацій, нарахованих за базовий звітний період.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1058 участь застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування припиняється:

- у разі якщо особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи;

- у разі закінчення терміну дії договору про добровільну участь або дострокового розірвання цього договору у випадках, передбачених цим Законом;

- у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату;

- у разі смерті застрахованої особи.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 квітня 2004 року №558 (далі - Порядок №558), непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

Згідно з пунктом 16 Порядку №558 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської ради, що призначають та виплачують щомісячну компенсацію, здійснюють контроль за діяльністю фізичних осіб, які надають соціальні послуги.

За обставин розглядуваного спору, позивачка в періодах 28.10.2005-31.10.2007, 01.11.2007-31.10.2009, 28.08.2012-28.09.2023 отримувала компенсаційні виплати непрацюючій особі, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю І групи з дитинства. Однак в періоді з 01.11.2009 по 31.08.2012 за відповідною допомогою внаслідок складних життєвих обставин не зверталася, а відтак цей період не враховувався до страхового стажу в ПФУ, оскільки за даний період державні допомоги ОСОБА_1 не отримувала.

Питання визначення осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а також підстави і порядок нарахування та сплати єдиного внеску передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, Порядком нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2011 року №178.

На переконання суду, визначальним у вирішенні питання права на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування є догляд за особою з інвалідністю І групи з дитинства, в даному випадку сина позивачки, яка в силу об`єктивних причин була непрацюючою особою.

Тому, враховуючи, що позивач відповідно до вимог вищезазначених нормативно-правових актів підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, як непрацююча особа, яка доглядає за дитиною з інвалідністю І групи, і здійснювала це в тому числі й у періоді 01.11.2009 по 31.08.2012, то незарахування цього періоду до страхового стажу суперечить принципам загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а також загальним засадам Конституції України, згідно з якими Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно з ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy №33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом у постанові від 20 травня 2019 року (справа №417/3668/17).

Водночас, суд зазначає про недоцільність визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень щодо видання оспорюваного акту індивідуальної дії, який скасовується за судовим розсудом, оскільки останній спосіб захисту порушеного права у повній мірі відновлює обсяг порушених прав та інтересів, за захистом яких особа звернулася до суду.

Звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В свою чергу, зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Надання правової дискреції органам влади у виді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення Європейського суду з прав людини від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України» та від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства» (Malone v. United Kindom)).

Така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.

Таким чином, суд вважає належним та достатнім способом захисту порушеного права визнання протиправним та скасування спірного рішення про відмову в призначенні пенсії № 64 від 05.12.2023 із одночасним покладання обов`язку на ГУ ПФУ в Одеській області, у якому позивач перебуває на обліку, здійснити призначення та виплату пенсії позивачці з 29.09.2023, оскільки за встановлених судом обставин прийняття відмінного рішення суб`єктом владних повноважень не передбачено.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне присудити позивачу понесені ним судові витрати з урахуванням розсуду спору відповідно до положень ч.8 ст.139 КАС України, - за рахунок асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного України у Львівській області. Так, з порушенням права, яке потребувало судового захисту, в першу чергу пов`язано прийняття неправомірного рішення ГУ ПФУ у Львівській області, тоді як обраний судом спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити пенсію обмовлений процедурою, тобто способом захисту порушеного права.

Крім того, предметом даного позову є одна вимога майнового характеру, за що в даному випадку підлягав сплаті судовий збір в граничному розмірі 1211,20 грн. Таким чином, сплачена (вдруге) сума 1211,20 грн є надмірною та підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_8 ) до Головного управління Пенсійного України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ), Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного України у Львівській області № 64 від 05.12.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію ОСОБА_1 пенсію за віком з 29.09.2023, та здійснювати пенсійні виплати з 29.09.2023.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного України у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Повернути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65001, вул. Садова, 1-А, м. Одеса; ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк