Справа № 520/25301/23
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

27 травня 2024 року № 520/25301/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд :

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року у сумі 388264 гривні 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка виплачувала позивачу грошове забезпечення.

Відповідно до наказу від 15.07.2019 року №154 позивача 15.07.2019 року звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Проте, у період проходження військової служби позивачу не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення та не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

У зв`язку з цим, 08.05.2020 року позивач звернувся з заявою до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

У відповідь на заяву відповідачем зазначено, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення не було, виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткові відпустку, як учаснику бойових дій немає можливості без рішення суду.

Для вирішення спору позивач 15.07.2020 року звернувся до суду. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.07.2019 року.

Для виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 позивачем подано звернення на Урядову гарячу лінію №12275443.

Для примусового виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 позивачем отримано виконавчий лист, який направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 (м. Харків), 26.01.2021 року відкрито виконавче провадження №64283406.

26.03.2021 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 року у справі №160/8351/20 відповідачем виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік. виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.07.2019 у сумі 9976.78 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року.

Для виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 позивачем 2 рази подано звернення на Урядову гарячу лінію №№12511413, 12768327.

Для примусового виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 позивачем отримано виконавчий лист, який направлено до Шевченківського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ (м. Харків), 17.06.2021 року відкрито виконавче провадження №65830194.

27.07.2021 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2020 року у справі №160/8327/20 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 року по 15.07.2019 року у сумі 2639.64 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Не погоджуючись із застосованим відповідачем базовим місяцем та як наслідок виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на позивача індексацію грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 позивачем було подано апеляційну скаргу.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.05.2023 року у справі №160/16103/22 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.07.2019 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з урахуванням вже проведених виплат.

01.08.2023 року позивачем направлено заяву до відповідача з проханням виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 02.05.2023 року у справі №160/16103/22.

10.08.2023 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2023 року у справі №160/16103/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення з 14.09.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 у сумі 58826,10 грн. із одночасним утримання військового збору 1,5%.

Таким чином повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 15.07.2019 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 10.08.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року на 1486 днів, що, в свою чергу, стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Правовідносини, з приводу яких між сторонами виник спір, регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 31.10.2019 року по справі №825/598/17, від 31.10.2019 року по справі №2340/4192/18.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП (в редакції, яка діяла до 19.07.2022 року), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Норми статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року не підлягають застосуванню, оскільки на момент звільнення позивача діяли норми цієї статті, відповідно до якої виплата середнього заробітку повинна здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як зазначив Конституційний Суд України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, згідно норм статті 117 Кодексу законів про працю України, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, позивачу належало виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Типова правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі №300/4201/22, де зазначено що оскільки позивача було звільнено з військової служби 14 липня 2021 року та 29 жовтня 2020 року відповідно, то судами попередніх інстанцій помилково застосовано частину другу статті 233 КЗпП України у редакції після 19.07.2022 року до правовідносин, які виникли до 19.07.2022 року та застосуванню підлягає частина друга статті 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 року.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Ураховуючи наведене вище в сукупності, затримка відповідачем виплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною, тому підлягає до задоволення перша позовна вимога шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від першої позовної вимоги та підлягає задоволенню як належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Як вбачається із витягу з реєстру про виплачене грошове забезпечення (форма ОК-5): грошове забезпечення за травень 2019 року складає 11 116,20 грн. грошове забезпечення за червень 2019 року складає 11 116,20 грн.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (11 116,20 грн. + 11116,20 грн.) / 61 (травень 2019 року та червень 2019 року) = 364.46 грн.

З огляду на вищевикладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 541 587.56 грн. (1486 (час затримки) * 364,46 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

ЄСПЛ трактує поняття якість закону таким чином, а саме національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії ( C. G. and Others v. Bulgaria , заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України ( Oleksandr Volkov v. Ukraine , заява № 21722/11, § 170).

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо-пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 99 648,05 гривень, з яких:

- 28 205,53 грн. = (17515.81 + 10689,72) - виплачено у добровільному порядку; відповідно до витягу з реєстру про виплачене грошове забезпечення (форма ОК-5);

- 61465,74 грн. = (2639,64 + 58826,10) індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду;

- 9976,78 грн. - грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік виплачена на виконання рішення суду.

Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає:

(61465,74 грн. + 9976,78 грн.) / 99 648,05 грн. * 100% = 71,69%.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 541 587,56 грн. * 71,69% = 388 264,12 грн.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, де зазначено, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 також зазначено, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від ЗО листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Враховуючи, що для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судами не з`ясовано загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає індексація грошового забезпечення військовослужбовця у співвідношенні до загаченої суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від зазначеної суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з нетравленням справи на новий судовий розгляд.

Враховуючи, що для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, судами не з`ясовано загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає індексація грошового забезпечення військовослужбовця у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім

способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому застосування алгоритму розрахунку частки заборгованості наведеного Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21 із одночасним зменшенням періоду розрахунку середнього заробітку до 6 місяців є взаємовиключним, оскільки зазначені вище постанови Верховного Суду винесені у період дії частини першої статті 117 КЗпП в редакція до 19.07.2022 року, якою було передбачено виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Зменшення періоду виплати середнього заробітку застосовується до правовідносин, що виникли після внесення змін до статті 117 КЗпП України у редакції, що почали діяти після 19.07.2022.

Застосування ж одночасно і частки заборгованості виведеної з редакції статті 117 КЗпП України до 19.07.2022 року, і зменшення періоду виплати середнього заробітку з редакції статті 117 КЗпП України після 19.07.2022 року створило б ситуацію застосування двох редакції КЗпП України до вирішення спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акту у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

У рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України щодо тлумачення норм статті 117 КЗпП України роз`яснив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено 15.06.2020 року, тобто до 19.07.2022 року.

Станом на момент звільнення позивача діяла норма статті 117 КЗпП України якою передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є триваючим правопорушенням.

Таким чином враховуючи фактичні обставини справи, застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців є неможливим, оскільки на момент звільнення позивача, таких норм не існувало.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд вказує, що статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243 - 246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 року по 09.08.2023 року у сумі 388264 гривні 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кухар М.Д.