Справа № 340/5010/23
Суддя: О.В. КРАВЧУК
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/5010/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: не зазначено)

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 )

про визнання протиправним та скасування наказу.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Охременка А.В. - звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати протиправним наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про мобілізацію громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2

- скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про мобілізацію громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що на час виникнення спірних правовідносин був здобувачем вищої освіти з денною формою навчання та відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи ухвалено здійснити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання. Цією ж ухвалою у відповідача витребувано копію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про мобілізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та документи, що стали підставою для мобілізації ОСОБА_1

Відповідач позовних вимог не визнав. У поданому відзиві на позовну заяву вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації не призивався, відповідно наказ про мобілізацію ОСОБА_1 не приймався.

Позивач своїм правом подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчався на І курсі денної форми навчання в НПЗ «Київський інститут бізнесу та технологій» за спеціальністю « 071 Облік і оподаткування» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр».

Навчання ОСОБА_1 в НПЗ «Київський інститут бізнесу та технологій» за спеціальністю « 071 Облік і оподаткування» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Бакалавр» триває з 01.09.2018 року по 25.06.2022 року посвідчується наявними у матеріалах справи довідками №374 від 05.10.2018 та №144/22 від 27.09.2022 року.

Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов?язаного № НОМЕР_3 від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби та призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 зарахований у запас.

Воднораз, згідно з відміткою у військовому квитку серії НОМЕР_4 та витягом з наказу №19 від 01.03.2022 командира військової частини НОМЕР_5 , 01.03.2022 року ОСОБА_1 знятий з військового обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_5 .

Згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_5 №19 від 01.03.2022 року ОСОБА_1 прибув у в/ ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до мобілізаційного плану.

Позивач наполягає, що відповідачем був винесений протиправний наказ про мобілізацію ОСОБА_1 , оскільки він не підлягає мобілізації в силу ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" як студент ВНЗ денної форми навчання.

З цих підстав позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно із Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про загальну мобілізацію"", відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію". Закон набирає чинності і застосовується з дня фактичного початку воєнних дій у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, розпочатої 24.02.2022.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно зі статтею 1 вищезазначеного Закону, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3543-ХІІ, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

У відповідності до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону №3543-ХІІ, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ, проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Також Законом передбачено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста статті 2 Закону №2232-ХІІ).

Згідно з Додатком 1 (Правила військового обліку призовників військовозобов`язаних) Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема, прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядження районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (органів СБУ)), для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних.

У свою чергу громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період (абзац 1 частини першої статті 22 Закону №3543-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону №3543-ХІІ, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Тож під час мобілізації громадяни України зобов`язані з`являтися на збірні пункти чи до ТЦКСП, військової частини, СБУ, чи до органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері цивільного захисту.

При цьому чинне законодавство не виключає і не забороняє власну ініціативу особи, яка у добровільному порядку, без відповідного виклику, може прибути до відповідного збірного пункту з метою призову по мобілізації.

У позовній заяві позивач не повідомив обставин, за яких він був призваний до ЗСУ, у тому числі того, чи отримував виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 , чи прибув добровільно, та не надав суду відповідних доказів про його виклик до РТЦКСП з метою призову чи уточнення облікових даних, проходження медичного огляду або будь-яких інших відомостей, які свідчили б про вчинення відповідачем дій, спрямованих на мобілізацію ОСОБА_1 . Так само, позивач достеменно не вказав ідентифікуючих даних (реквізитів) наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , який ніби-то винесений відповідачем.

Висновок про те, що відповідачем винесений наказ про мобілізацію ОСОБА_1 , позивач робить із Наказу командира військової частини НОМЕР_5 №19 від 01.03.2022 року, за змістом якого ОСОБА_1 прибув у в/чА7342 з ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до мобілізаційного плану.

Воднораз, такий наказ не містить відомостей про те, з якого саме ІНФОРМАЦІЯ_3 прибув позивач та які саме обставини передували зарахуванню ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_5 .

У свою чергу представник відповідача категорично заперечує факт винесення наказу про призов ОСОБА_1 .

Відсутність будь-яких належних доказів з боку позивача про винесення відповідачем наказу про його мобілізацію вказує на необгрунтованість тверджень ОСОБА_2 .

Фактично заявлений у цій справі позов переслідує скасування підстав для призову на військову службу з огляду на небажання позивача продовжувати цю службу.

З огляду на відсутність будь-яких доказів винесення відповідачем наказу про мобілізацію ОСОБА_1 , а відтак і порушення відповідачем прав позивача, відсутні й підстави для судового захисту, що, у свою чергу, є підставою для відмови судом у задоволенні позову.

Так, зміст права на судовий захист розкриває стаття 5 КАС України, відповідно до частини першої якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову, є складовою принципу диспозитивності (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі № 18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому обсяг позовних вимог та їх формулювання залежить виключно від позивача.

Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Позивач у спірних правовідносинах визначив спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимоги про скасування наказу про призов на військову службу під час мобілізації, тобто шляхом скасування індивідуального акту.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Воднораз, жодного доказу винесення відповідачем такого індивідуального акту позивач не надав.

Тобто у спірних правовідносинах обставини, на які посилається позивач, не підтверджені належними засобами доказування, відповідно- не підтверджено порушення прав позивача з боку відповідача.

Як вказано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №826/4406/16, від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18, відсутність порушеного права чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для відмові в позові.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого, зокрема у постановах від 26 травня 2020 року у справі №910/8322/19, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Принагідно суд зазначає, що з огляду на предмет заявленого адміністративного позову та встановлені вище обставини, цим рішенням не надає правової оцінки підставам для мобілізації ОСОБА_1 як здобувача вищої освіти денної форми навчання.

Судові витрати, які у зв?язку із відмовою у задоволенні позову підлягали б розподілу на підставі статті 139 КАС України, у справі відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: не зазначена) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) про визнання протиправним та скасування наказу відмовити повністю.

Рішення суду скерувати сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.В. КРАВЧУК