Справа № 160/659/23
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 травня 2024 року

м. Київ

справа № 160/659/23

адміністративне провадження № К/990/17504/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осколков Іван Леонідович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року у справі №160/659/23 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Фонду державного майна України про визнання протиправними дії, бездіяльності, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі - відповідач 1), Фонду державного майна України (далі - відповідач 2), в якому просила:

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на її користь заробітну плату в розмірі середнього заробітку за період відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків з 01 вересня 2015 року по 11 квітня 2016 року включно в розмірі 58790,43 грн;

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12 квітня 2016 року по 19 жовтня 2022 року у розмірі 2396519,48 грн;

- визнати протиправними дії Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в частині невиконання ними вимог статті 116 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) та частини першої статті 22 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII) та частини четвертої статті 72 Закону України «Про державну службу»(у редакції Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII) щодо непроведення з нею остаточного розрахунку;

- визнати протиправною бездіяльність Фонду державного майна України в частині контролю за діями Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях в частині невиконання наказів з особового складу та вимог статті 116 КЗпП України щодо остаточного з нею розрахунку на підставі наказу Фонду державного майна України від 11 квітня 2016 року № 48-р;

- стягнути з Фонду державного майна України на її користь 50000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осколков Іван Леонідович, звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою, яку зареєстровано у Верховному Суді 06 травня 2024 року.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 116, 117 КЗпП України в період 2015-2016 років, а також спірних питаннях відносно застосування Закону України «Про державну службу», в редакції яка діяла до 01.05.2016, або в редакції Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року.

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

У цій справі, предметом спору є заробітна плата у розмірі середнього заробітку за період відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від цих вимог.

Як слідує із змісту оскаржуваних рішень, вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, якщо особу відсторонили від виконання обов`язків у період дії Закону № 3273 (до 01 травня 2016 року), такій особи заробітна плата за період відсторонення повинна виплачуватись незважаючи на результати службового розслідування. Однак за обставинами цієї справи суди установили, що:

в період з 20 серпня 2015 року по 21 вересня 2015 року позивачка перебувала на робочому місці та Регіональним відділенням відповідно до вимог чинного законодавства України нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується розрахунковими листами за 2015 рік;

починаючи з 22 вересня 2015 року позивачка була відсутня на робочому місці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, яка продовжувалася по 18 квітня 2016 року, і за цей період по 11 квітня 2016 року (по день звільнення позивачки у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до пункту 5 статті 40 КЗпП України) позивачка отримала допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у відповідності до наданих нею листків тимчасової непрацездатності, що підтверджується банківською інформацією, окрім періодів з 21 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року, 06 січня 2016 року, з 03 березня 2016 року по 18 березня 2016 року, 21 березня 2016 року по 18 квітня 2016 року, за які Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (ФСС) встановив випадки необґрунтованості, неправомірної видачі та продовження лікарями медичних закладів листків непрацездатності, що є порушення чинного законодавства з експертизи тимчасової непрацездатності, а Комісії із соціального страхування щодо не призначення матеріального забезпечення на підставі повідомлення ФСС прийняла рішення про не призначення матеріального забезпечення за ці періоди. Це рішення не було оскаржено позивачкою і не охоплюється предметом цього позову.

Виходячи із встановлених у цій справі обставин, суди попередніх інстанцій, дійшли висновку, що відсторонення державного службовця від виконання повноважень за посадою не є звільненням від перебування на роботі, а, ураховуючи знаходження позивачки у вищевказані періоди на лікарняному, суди вважали правомірним здійснення виплати позивачці за ці періоди саме допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а не заробітної плати за час відсторонення, позаяк на роботі в цей час позивач не перебувала, а службове розслідування на час проведення якого позивач і була відсторонена від виконання службових обов`язків відносно неї не здійснювалось відповідно до вимог пункту 3 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Тож, на підставі наведеного суди дійшли висновку про відсутність обов`язку Регіонального відділення нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час відсторонення від виконання службових обов`язків у період з 01.09.2015 по 11.04.2016, та, як наслідок, і про відсутність підстав для застосування до цього відповідача відповідальності за статтями 116, 117 КЗпП України.

Отже, позовна вимога про застосування статей 116, 117 КЗпП України є похідною від вирішення позовної вимоги про стягнення заробітної плати за час відсторонення у період дії Закону України "Про державну службу" (у редакції до 01.05.2016 року). Однак касатор у цій касаційній скарзі не зазначає ані конкретної норми Закону України «Про державну службу» у вказаній редакції, з приводу якої відсутній правовий висновок Верховного Суду, ані обґрунтувань неправильності її застосування судами попередніх інстанцій.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій наведених норм та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться до незгоди з оцінкою обставин цієї справи, наданою судами попередніх інстанцій на підставі досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Осколков Іван Леонідович, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року у справі №160/659/23 за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, Фонду державного майна України про визнання протиправними дії, бездіяльності, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько