Справа № 120/882/24
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 травня 2024 р. Справа № 120/882/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо відмови позивачу у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 11.09.2023 про звільнення з військової служби з підстав того, що останній самостійно виховує неповнолітню дитину.

Ухвалою від 13.02.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив про відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби з підстав визначених пп "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", адже спочатку необхідно в рамках окремого провадження встановити той факт, що позивач є батьком-одинаком. Зазначив, що наданих позивачем до рапорту документів недостатньо для прийняття рішення про його звільнення з військової служби та такі не мали підтвердження їх юридичного значення.

05.03.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому остання вказала на необґрунтованість тверджень відповідача, що для звільнення з військової служби з підстав визначених пп "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" необхідно надати документи, які свідчать про те, що матір сина позивача позбавлена батьківських прав, адже чинне законодавства прямої вказівки про необхідність подання таких документів не містить.

15.03.2024 від відповідача отримано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній, з посиланням на висновки Верховного Суду наведені у постанові від 13.03.2018 у справі №822/2446/17 та положення Сімейного кодексу України, наполягав на тому, що факт самостійного виховання дитини віком до 18 років може підтверджуватись виключно наступними документам: свідоцтво про смерть другого з батьків дитини; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; рішення суду про визнання другого з батьків дитини недієздатним; рішення суду про визнання безвісті відсутнім другого з батьків тощо.

Також, повторно зазначив, що позивачем до рапорту про звільнення були поданні документи які не мали підтвердження їх юридичного значення, а саме відповідності оригіналу.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Як повідомив представник позивача у поданому до суду позові, 25.02.2022 ОСОБА_1 був мобілізований та зарахований до лав військової частини НОМЕР_2 .

В серпні та повторно у вересні 2023 року позивач направивляв командиру військової частини НОМЕР_2 рапорти від 10.08.2023 та від 11.09.2023 про звільнення з військової служби з підстав визначених абз. 11 пп "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

До рапортів позивачем було загалом додано копії наступних документів:

1. Паспорт ОСОБА_1 ;

2. Довідка про присвоєння РНОКПП ОСОБА_1 ;

3. Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 15.10.2009;

4. Свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 29.02.2008;

5. Судовий наказ по справі № 152/801/19 від 22.07.2019;

6. Довідка розрахунок на 01.07.2023;

7. Довідка № 754/02-05/3 від 24.10.2023;

8. Довідка № 355/02-05/3 від 04.04.2023;

9. Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування №742/02-05/3 від 18.10.2023;

10. Витяг з рішення виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області № 3 від 20.01.2023;

11. Висновок органу опіки та піклування Мурафської сільської ради щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.09.2023 рапорт позивача від 11.09.2023 направлено на розгляд до штабу вищого начальника військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується листом № 3228 від 27.09.2023.

22.09.2023 від військової частини НОМЕР_1 надійшла відповідь, оформлена листом від 22.09.2023 за №7048/7/4618, відповідно до якої документи було повернуто для доопрацювання, оскільки «наявні документи належним чином не завірені та не є достатніми для підтвердження вказаної підстави для звільнення».

Вважаючи таку відмову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.

Зокрема, підпунктом "г" пункту 3 частини 5 вказаної статті зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Тобто підпунктом "г" пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону №2232-XII передбачено право звільнення з військової служби на час воєнного стану військовослужбовця, який самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

При цьому, у відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

З наведених норм вбачається, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.

У відповідності до матеріалів справи позивач вказав, що в нього наявне право на звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із здійсненням виховання неповнолітньої дитини до 18 років. При цьому, таке права кореспондується із обов`язком військової частини НОМЕР_1 розглянути у встановленому порядку рапорт позивача та звільнити останнього із військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

Натомість, доводи представника відповідача полягають у тому, що зазначена підстава для звільнення батька дітей застосовується, якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей.

Під час розгляду справи судом встановлено, що разом з рапортом про звільнення з військової служби від 11.09.2023 позивач надав низку документів, які за своїм змістовним наповненням лише засвідчують місце проживання дитини разом з позивачем.

Зокрема, в резолютивній частині Висновку органу опіки та піклування Мурафської сільської ради щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке затверджено Рішенням виконавчого комітету Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 20.01.2023 №3, орган опіки і піклування лише визначив місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_1 до повернення матері ОСОБА_3 .

В свою чергу, посилання позивача на те, що мати неповнолітнього ОСОБА_2 не належним чином виконує судовий наказ Шаргородського районного суду Вінницької області в частині виплати на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, як на доказ самостійного виховання неповнолітньої дитини, суд оцінює критично, адже згідно вищенаведених положень Сімейного кодексу України відповідні обставини є підставою для звернення до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Тобто, повинно бути предметом дослідження в межах окремого позовного провадження.

В контексті наведеного суд також вважає за необхідне зауважити, що поняття «утримання» та «виховання» унормовані відповідно ст.ст. 150-152, 157 Глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ст.ст. 180-181, 185 Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України та не є тотожними поняттями в розумінні СК України.

Отже, враховуючи наведене в сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факту виховання ним дитини з інвалідністю віком до 18 років, а тому підстави для звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні.

Окремої уваги заслуговують доводи представника відповідача з приводу подання позивачем разом з рапортом від 11.09.2023 в якості доказів здійснення виховання неповнолітньої дитини до 18 років копій належним чином не завірених документів.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, (далі - Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Аналіз наведених положень Інструкції дає підстави вважати правомірним наведені відповідачем в листі від 27.09.2023 за №3228 зауваження щодо оформлення додатків до Рапорту про звільнення позивача з військової служби через сімені обставини, підставність повернення документів на доопрацювання.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Абзацами першим та другим частини другої статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, покладений на суб`єктів владних повноважень тягар доказування правомірності їхніх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення його з військової служби під час дії воєнного стану.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з викладених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна