Справа № 160/31430/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2) про визнання дій протиправними, визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
29.11.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2), в якій позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу, який дає право на пенсію за віком, ОСОБА_1 періоди роботи з 01.01.1987р. по 22.03.2000р.; з 1983р. по 1994р., з 1995р. по 2000р., з 10.04.2000р. по 04.04.2001р., вказані у трудовій книжці НОМЕР_1 від 02.12.1989р.
Копія позовної заяви з додатками до неї та копія ухвали суду від 04.12.2023 року скерована за допомогою електронних засобів зв`язку до електронного кабінету відповідача-2 та доставлена до електронного кабінету підсистеми «Електронний суд» Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 30.11.2023 року о 14:54год. та 06.12.2023 року о 07:55год., відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронних листів, наявними в матеріалах справи, однак, станом на 08.01.2024р. відповідач-2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
При цьому, за приписами частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 25.03.1998р.
31.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ч.4 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.
Незгода позивача з вищевказаним рішенням відповідача-1 про відмову у призначенні пенсії за віком згідно з ч.4 ст.115 Закону №1058-IV та у зарахуванні спірних періодів роботи у колгоспі та отримання допомоги по безробіттю у зв`язку із перебуванням на обліку в Центрі зайнятості до трудового стажу позивача зумовила звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України встановлено, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Абзацом першим частини першої статті 26 Закону №1058-IV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Згідно з абз.8 ч.1 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Разом з цим, відповідно до абз.1 п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають: військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
При цьому ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII (далі Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Частиною 2 статті 56 Закону №1788-XII встановлено, що при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до ст.62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі Порядок №637).
Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників або архівних установ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №439/1148/17.
За приписами пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція від 29.07.1993 №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
При цьому, як передбачено пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Пунктом 1.2 Інструкції №58 від 29.07.1993р. передбачено, що трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 від 29.07.1993р. усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з п.2.6 Інструкції №58 від 29.07.1993р. у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58 від 29.07.1993р. у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Відповідно до п.п.5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, до трудової книжки колгоспника заносились наступні дані, зокрема: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.
З наведених вище приписів ч.2 ст.56 Закону №1788-XII та п.5 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975 року та затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, слідує, що наявність у трудовій книжці колгоспника відомостей про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання є обов`язковим, оскільки при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується лише час роботи за фактичною тривалістю.
Так, з трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, слідує, що у розділі відомості про прийняття до членів колгоспу щодо спірного періоду ОСОБА_1 зазначено:
- 01.04.1984р. прийнятий до членів колгоспу «Рассвет» (наказ №3 від 28.03.1984р.);
- 22.03.2000р. в зв`язку з Указом Президента України «Про реформування АПК» виключений з членів КСК «Рассвет» та звільнений з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП (наказ №2 від 22.03.2000р.).;
- 01.09.1983р.- навчався в Дніпропетровському СПТУ-18 (диплом А №483014);
- 01.04.1984р. прийнятий на роботу в колгосп «Рассвет» шофером (протокол від 28.03.1984р.);
- 17.11.1984р. призваний до лав Радянської армії (військовий квиток НОМЕР_3 );
- 17.12.1986р.- демобілізований з рядів Радянської армії (військовий квиток НОМЕР_3 );
- 01.01.1987р. - прийнятий на роботу в колгосп «Рассвет» в автогараж шофером (протокол №1 від 06.01.1987р.).;
- 22.03.2000р. в зв`язку з Указом Президента України «Про реформування АПК» виключений з членів КСК «Рассвет» та звільнений з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП (наказ №2 від 22.03.2000р.).
При цьому, у розділі «Трудова участь в громадському господарстві» трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 наявні записи про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконаний позивачем.
Так в спірний період ОСОБА_1 відпрацював:
- за 1983 рік навчання в Дніпропетровському СПТУ;
- за 1984 рік відомості щодо вироблених мінімумів трудової участі за рік та щодо встановленого мінімуму відсутні;
- за 1985 рік та за 1986 роки служба в армії;
- за 1987 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 268, при встановленому мінімумі 250,
- за 1988 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 290, при встановленому мінімумі 280,
- за 1989 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 291, при встановленому мінімумі 280,
- за 1990 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 284, при встановленому мінімумі 280,
- за 1991 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 302, при встановленому мінімумі 280,
- за 1992 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 270, при встановленому мінімумі 280,
- за 1993 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 284, при встановленому мінімумі 280,
- за 1994 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 275, при встановленому мінімумі 280,
- за 1995 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 300, при встановленому мінімумі 280,
- за 1996 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 315, при встановленому мінімумі 270,
- за 1997 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 270, при встановленому мінімумі 270,
- за 1998 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 272, при встановленому мінімумі 270,
- за 1999 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 277, при встановленому мінімумі 270,
- за 2000 рік - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 54, при встановленому мінімумі 52.
Судом також встановлено, що відносно періодів роботи позивача у колгоспі (КСП) «Рассвет» з 01.01.1987р. по 22.03.2000р. у наданій трудовій книжці колгоспника на сторінках 18-21 у записах про кількість встановлених та відпрацьованих вихододнів у колгоспі (КСП) «Рассвет» у графі 5 наявні номери особових рахунків, а також ці записи завірені підписом голови КСП та печаткою цього підприємства. Також підписом голови колгоспу та печаткою КСП завірені записи трудової книжки позивача про прийняття останнього до членів колгоспу «Рассвет» та його працевлаштування до цього колгоспу та про звільнення.
Таким чином, записи трудової книжки позивача свідчать про те, що ОСОБА_1 у спірний період з 01.01.1987р. по 22.03.2000р. було виконано, а інколи навіть перевиконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі (КСП) «Рассвет», за виключенням 1992 року (вироблених мінімумів трудової участі за рік - 270, при встановленому мінімумі 280) та 1994 року (вироблених мінімумів трудової участі за рік - 275, при встановленому мінімумі 280).
Водночас, як зазначалось вище, відповідно до приписів ч.2 ст.56 Закону №1788-XII невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, і не може бути підставою для неврахування такого трудового стажу взагалі. Натомість, відповідачем-1 у цій справі взагалі не було враховано весь період роботи позивача у колгоспі з 01.01.1987р. по 22.03.2000р., хоча вказаний період підтверджено не лише вищевказаними записами трудової книжки позивача, а ще й додатково наданими позивачем пенсійному органу архівними довідками від 12.10.2018. №515-5, №515-9 про відпрацьовані вихододні ОСОБА_1 в колгоспі «Рассвет» Криничанського району Дніпропетровської області за період з 01.01.1983 по 31.12.2000р.
Разом з цим, відповідачем-1 не надано суду доказів визнання недостовірними вищеозначених записів, зроблених у трудовій книжці колгоспника ОСОБА_1 , натомість такі записи в його книжці є чіткими та не мають виправлень чи будь-яких інших невідповідностей.
За наведених обставин, суд доходить висновку, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про періоди роботи позивача в колгоспі «Рассвет» з 01.01.1979р. по 22.03.2000р. та про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві і його фактичне виконаний позивачем для підтвердження цього трудового стажу, що є достатньою підставою для зарахування цього періоду роботи позивача до його трудового (страхового) стажу.
Посилання пенсійного органу на те, що за період роботи позивача у колгоспі з 01.01.1987р. по 22.03.2000р. неможливо зарахувати до його страхового стажу, за винятком 1999р., який відповідно до розрахунку стажу (Форма РС-право) було зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відомості про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів у трудовій книжці не завірені підписами та печатками, як передбачено Основними положеннями про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 р. №310 "Про трудові книжки колгоспників" є безпідставними, оскільки, за встановленими судом обставинами, в цьому випадку трудова книжка позивача містить всі необхідні записи, які завірені підписом голови колгоспу та печаткою КСП «Рассвет».
Водночас, судом враховується, що додатково позивачем до пенсійного органу також були надані архівні довідки від 12.10.2018р. №515-5, №515-9 за періоди роботи з 1983-1994, з 1995-2000 у колгоспі «Рассвет», видані КЗ «Криничанський районний трудовий архів», які додатково підтверджують кількість відпрацьованих вихододнів в спірний період в колгоспі «Рассвет». Водночас, дійсно, по-батькові позивача в цих архівних довідках зазначено не повністю, а саме вказано, що його ПІБ у документах вживається як: « ОСОБА_2 », « ОСОБА_2 .», « ОСОБА_1 », проте таке скорочення, в тому числі з урахуванням відповідності даних, вказаних у цих довідках, записам трудової книжки позивача, не перешкоджає встановленню належності таких довідок саме позивачеві.
При цьому, суд наголошує, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи стосовно спірного періоду роботи ОСОБА_1 з 01.01.1987р. по 22.03.2000р. у колгоспі, достатні для зарахування цього періоду роботи позивача до його трудового стажу, навіть без вищевказаних архівних довідок від 12.10.2018р. №515-5, №515-9.
Таким чином, оскаржуване рішення відповідача-1 в частині щодо відмови у зарахуванні періоду роботи ОСОБА_1 з 01.01.1987р. по 22.03.2000р. в колгоспі «Рассвет» до його загального трудового стажу через відсутність необхідних записів у його трудовій книжці колгоспника та через неможливість взяти до уваги вищевказані архівні довідки, у зв`язку із тим, що в цих довідках не вказано повне по-батькові позивача, є безпідставним та протиправним і підлягає скасуванню, оскільки уточнюючі довідки для підтвердження стажу необхідні виключно у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці, в той час, як за встановленими судом обставинами трудова книжка позивача містить всі необхідні записи для врахування вищевказаного періоду роботи до загального трудового стажу ОСОБА_1 , які виконані та завірені належним чином.
Щодо періоду з 1983р. по 1986р., то, як встановлено судом, відповідно до записів трудової книжки позивача ОСОБА_1 :
- 01.09.1983р.- навчався в Дніпропетровському СПТУ-18 (диплом НОМЕР_4 );
- 01.04.1984р. прийнятий на роботу в колгосп «Рассвет» шофером (протокол від 28.03.1984р.);
- 17.11.1984р. призваний до лав Радянської армії (військовий квиток НОМЕР_3 );
- 17.12.1986р. - демобілізований з рядів Радянської армії (військовий квиток НОМЕР_3 );
- 01.01.1987р. - прийнятий на роботу в колгосп «Рассвет» в автогараж шофером (протокол №1 від 06.01.1987р.).
При цьому з розділу «Трудова участь в громадському господарстві» трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 за період з 1983р. по 1986р. слідкує, що ОСОБА_1 :
- за 1983 рік навчання в Дніпропетровському СПТУ;
- за 1984 рік відомості щодо вироблених мінімумів трудової участі за рік та щодо встановленого мінімуму відсутні;
- за 1985 рік та за 1986 роки служба в армії.
Разом з цим, відповідно до розрахунку стажу (Форма РС-право) періоди з 01.09.1983р. по 01.03.1984р. (навчання у вищих/середніх НЗ), з 29.10.1984р. по 14.02.1985р. (військова служба строкова), з 15.02.1985р. по 13.09.1986р. (служба в період інших бойових дій (кр.3), з 14.09.1986р. по 17.12.1986р. (військова служба строкова) зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 .
Таким чином, доводи позивача про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до загального страхового стажу, який дає право на пенсію за віком, ОСОБА_1 періодів роботи з 1983р. по 1986р., включно, є безпідставними, бо, по-перше, у колгоспі позивач у 1983 році не працював взагалі і був прийнятий до членів та на роботу в колгосп «Рассвет» лише 01.04.1984р., що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача та наданими ним архівними довідками, при цьому ані трудова книжка позивача, ані надані ним архівні довідки від 12.10.2018р. №515-5, №515-9 не містять відомостей про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих позивачем вихододнів за 1984 рік (до призиву до лав армії), а також до 1987 року; по-друге, як вказано вище, періоди з 01.09.1983р. по 01.03.1984р. (навчання у вищих/середніх НЗ), з 29.10.1984р. по 14.02.1985р. (військова служба строкова), з 15.02.1985р. по 13.09.1986р. (служба в період інших бойових дій (кр.3), з 14.09.1986р. по 17.12.1986р. (військова служба строкова) зараховані самостійно відповідачем-1 до страхового стажу позивача, отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо не зарахування відповідачем-1 періоду перебування ОСОБА_1 на обліку в Центрі зайнятості та отримання ним допомоги по безробіттю з 10.04.2000р. по 04.04.2001р. через те, що, за твердженням відповідача-1, у трудовій книжці позивача дописаний номер наказу на прийняття, суд зазначає таке.
Абзацом 3 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV встановлено період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Відповідно до п. п. «е» п.2.19 Інструкції №58 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення. Передбачені цим пунктом записи вносяться до трудової книжки до занесення відомостей про роботу на даному підприємстві.
При цьому, як зазначалося вище, згідно з п.2.6 Інструкції №58 від 29.07.1993р. у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до п. 4.1 Інструкції №58 від 29.07.1993р. у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Отже, з вище наведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати, що періоди роботи, щодо яких є певні виправлення, не можуть бути зараховані до трудового стажу позивача.
Суд також зауважує, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах (факт одержання допомоги по безробіттю), а не правильність записів у трудовій книжці.
Таким чином, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточність записів не може бути підставою для виключення певних періодів роботи (періоду одержання допомоги по безробіттю) з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві та неналежний порядок ведення і заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи (одержання допомоги по безробіттю), а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Вказане відповідає сталій правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17, від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 26.06.2019 року у справі №607/4243/17, яка враховується судом в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.
Суд наголошує, що пенсійним органом жодним чином не спростовано факт перебування ОСОБА_1 на обліку в Центрі зайнятості та отримання ним допомоги по безробіттю з 10.04.2000р. по 04.04.2001р.
За наведених обставин, оскаржуване рішення відповідача-1 в частині щодо відмови у зарахуванні періоду отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 10.04.2000р. по 04.04.2001р. до його загального трудового стажу через виправлення у трудовій книжці є безпідставним та протиправним і підлягає скасуванню, оскільки, як зазначено вище, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, а також відповідальність за правильність і повноту оформлення його трудової книжки, яке здійснювалося відповідною уповноваженою особою адміністрації підприємства, водночас, у справі, що розглядається, пенсійним органом не надано жодних доказів щодо неправдивості факту перебування ОСОБА_1 на обліку в Центрі зайнятості та отримання ним допомоги по безробіттю у спірний період, який відповідає записам в його трудовій книжці, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності якої не встановлено, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а дописаний номер наказу про прийняття, який фактично існує в трудовій книжці, не може бути підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів роботи до страхового стажу позивача.
Разом з цим, з метою поновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи в колгоспі «Рассвет» з 01.01.1987 року по 22.03.2000 року, за виключенням 1999 року, а також період отримання ним допомоги по безробіттю з 10.04.2000р. по 04.04.2001р. та, відповідно, про задоволення позовних вимог в цій частині.
Водночас, задоволенню не підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 1983р. по 1986р., включно, та весь 1999 рік, оскільки, як встановлено судом, позивач у колгоспі у 1983 році не працював взагалі і був прийнятий до членів та на роботу в колгосп «Рассвет» лише 01.04.1984р., що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача та наданими ним архівними довідками, при цьому ані трудова книжка позивача, ані надані ним архівні довідки не містять відомостей про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих позивачем вихододнів за 1984 рік (до призиву до лав армії), а також до 1987 року, разом з цим, періоди з 01.09.1983р. по 01.03.1984р. (навчання у вищих/середніх НЗ), з 29.10.1984р. по 14.02.1985р. (військова служба строкова), з 15.02.1985р. по 13.09.1986р. (служба в період інших бойових дій (кр.3), з 14.09.1986р. по 17.12.1986р. (військова служба строкова), а також робота у колгоспі протягом всього 1999 року (з 01.01.1999 стаж зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу), самостійно зараховані відповідачем-1 до страхового стажу позивача, що підтверджується розрахунком стажу (Форма РС-право), копія якого міститься в матеріалах справи.
Щодо підстав зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу позивача спірний період його роботи в колгоспі «Рассвет», а також період отримання позивачем допомоги по безробіттю, суд зазначає наступне.
Відповідно до абз.13 п.4.2 Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно з абз.1-3 п.4.3 Порядку №22-1 створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
Відповідно до абз.1 п.4.10 Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
З аналізу наведених норм слідує, що рішення про призначення пенсії або про відмову у її призначенні приймається пенсійним органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності, а в подальшому, у разі прийняття таким органом рішення про призначення пенсії, це рішення разом з електронною пенсійною справою засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Зважаючи на те, що у даному випадку органом, що призначає пенсію, який визначений за принципом екстериторіальності за заявою позивача було саме Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, яке, відповідно, при розгляді документів позивача і здійснювало розрахунок його страхового стажу, то саме на нього, як на належного відповідача, і слід покласти обов`язок щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи в колгоспі «Рассвет» з 01.01.1987 року по 22.03.2000 року, за виключенням 1999 року, а також періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю з 10.04.2000р. по 04.04.2001р.
Водночас, відповідач-2, за наведених обставин, не є належним у цій справі, тому у задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити повністю, бо останній фактично заяву позивача про призначення пенсії за віком відповідно ч.4 ст.115 Закону №1058-IV не розглядав та будь-яке рішення за цією заявою, в тому числі, і оскаржуване, не приймав.
Відповідно до ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, враховуючи підтвердження обґрунтованості позовних вимог саме до відповідача-1 відповідними доказами та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова