Справа № 600/1070/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/1070/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд (згідно позовної заяви в новій редакції):

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорт від 24.08.2023 року вх. №1/377, не складання подання про звільнення та проведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно поданого рапорту та висновку ЛКК №347 КНП «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27.06.2023 року;

- зобов`язати військової частину НОМЕР_1 прийняти рішення за рапортом від 24.08.2023 року вх. №1/377, шляхом складання подання про звільнення та проведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно поданого рапорту та висновку ЛКК №347 КНП «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 27.06.2023 року.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність шляхом ненадання відповіді на рапорт, не складання подання про звільнення та проведення такого звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами. Позивач вказує, що під час служби у нього виникли виключні сімейні обставини, за яких він не може продовжувати військову службу в зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за своєю хворою матір`ю, яка згідно висновку ЛКК №347 потребує догляду на непрофесійній основі. У зв`язку з чим він звернувся з рапортом про звільнення з військової служби, однак відповідач протиправно не розглянув такий рапорт по суті та не прийняв рішення у відповідності до вимог статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання заяв по суті справи, витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії всіх документів, що стосуються спірних правовідносин, зокрема, але не виключно, копія рапорту від 24.08.2023 року із доданими до нього документами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач вказував, що помічник командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи розглянув рапорт, проаналізував долучені документи та прийшов до висновку: «юридичної підстави для звільнення немає, оскільки до долучених документів була наданий висновок ЛКК №347 від 27.06.2023 року (про те, що матір потребує постійного стороннього догляду).» В обґрунтування цього помічник командира з правової роботи посилався на норми абз. 6 Постанови №413 від 12 червня 2013 року про те, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років. У вказаній постанові №413 від 12 червня 2013 року чітко передбачено, що для осіб старше 18 років передбачено проходження МСЕК, а до рапорту було додано довідку ЛКК. Щодо ненадання письмової відповіді на рапорт зауважує, що рапорт - це форма звернення військовослужбовця до командира для вирішення конкретного питання. Рапорт не є зверненням в розумінні Закону України «Про звернення громадян», тому письмова відповідь на рапорт не надається, а командир відповідно ставить свою резолюцію із зазначенням, яку дію потрібно зробити посадовим особам військової частини.

Правом подати відповідь на відзив позивач не скористався, однак подав до суду письмові пояснення, в яких зауважив, що відповідач ніяким чином не пояснив протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту позивача, не прийняття рішення у відповідності до вимог абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а надання відповіді на рапорт військовослужбовця при його проханні є обов`язковою, як і на будь-яке інше звернення громадянина до суб`єкта публічного права.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 червня 1992 року позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 19 квітня 1974 року ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки №114 від 21 липня 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . До складу сім`ї зареєстрованих входять позивач, його син, та його мати.

Відповідно до Акту встановлення факту здійснення догляду від 18.07.2023 року №77, виданого Старожадівським Старостинським округом Сторожинецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 на момент обстеження дійсно здійснював догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка відповідно до висновку ЛКК №347 від 27.06.2023 року потребує постійного стороннього догляду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю.

Згідно змісту вказаного рапорту до такого було додано нотаріально засвідчені копії: власного паспорту та РНОКПП, паспорту та РНОКПП ОСОБА_2 , копія свідоцтва про народження позивача, акт встановлення факту здійснення догляду №77 від 18.07.2023 року, заключення ЛКК №347 від 27.06.2023 року, довідки про склад сім`ї №114 від 21.07.2023 року.

До вказаного рапорту позивач долучив копію висновку за формою первинної облікової документації №080-4/о від 27.06.2023 року №347 Комунального некомерційного підприємства «Сторожинецький центр первинної медичної допомоги» про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

Із наведеного висновку вбачається, що матері позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендована отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Письмової відповіді на рапорт позивач не отримав.

Згідно відповіді на адвокатський запит військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача про те, що командуванням військової частини НОМЕР_1 розглянуто рапорт ОСОБА_1 з долученими документами. Позивач надав копію довідки ЛКК про постійний догляд за матір?ю, однак відповідно до Постанови КМУ №413 від 12.06.2013 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» чітко зазначено, що проходження лікарсько-консультативної комісії передбачено лише для осіб, які не досягнули 18 років, для осіб віком понад 18 років передбачено проходження медико-соціальної експертної комісії. У зв?язку з ненаданням необхідних документів юридичної підстав для звільнення немає.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту по суті та не звільнення його з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024 строк дії воєнного часу продовжувався.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час воєнного стану): через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, однією з підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану, який тривав в Україні на час виникнення спірних відносин (і наразі триває), є необхідність здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я

Як вбачається з обставин справи, спір у цій справі виник у зв`язку з допущеною бездіяльністю відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення та не звільнення позивача з військової служби саме на підставі абз. 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" .

У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке.

Згідно пункту 260 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, військовослужбовці, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Пунктом 233 названого Положення визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням встановлені Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07 квітня 2017 року №124 (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України у редакції на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України визначені види документів, які створюються у Збройних Силах України, серед яких у тому числі є рапорт (заява), що визначається як письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до положень пункту 2.8.24 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України відмітка про надходження документа до військової частини (установи) проставляється від руки або за допомогою штампа, автоматичного нумератора на лицьовому полі в правому куті нижнього поля першого аркуша оригіналу документа. Елементами зазначеного реквізиту є скорочене найменування військової частини (установи) одержувача документа, реєстраційний індекс, дата (за потреби година і хвилини) надходження документа. У разі застосування автоматизованої системи реєстрації зазначена інформація наноситься за допомогою штрих-коду. З цією метою використовується спеціальний штамп.

Реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення (пункт 3.9.1 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України).

Відповідно до пункту 3.9.3 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документи реєструються лише один раз: вхідні у день надходження або не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов у неробочий час, створені у підрозділі у день підписання або затвердження.

Під час реєстрації документа надається умовне позначення реєстраційний індекс, який оформлюється відповідно до пункту 2.8.8 цієї Інструкції (пункт 3.9.5 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України).

Згідно з абзацом 2 пункту 3.10.1 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України зареєстровані документи разом із підготовленими в службах діловодства проектами резолюцій передаються на розгляд керівництву військової частини (установи) та підрозділів у день їх надходження або наступного робочого дня у разі надходження документів у неробочий час. Телеграми, телефонограми та інші термінові документи передаються першочергово.

Пунктом 3.10.8 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України встановлено, що виконання документа передбачає збір та опрацювання необхідної інформації, підготовку проекту відповіді на документ чи нового документа, його оформлення, узгодження (у тому числі в інших органах військового управління, військових частинах (установах), подання для підписання (затвердження) керівництву військової частини (установи), а також у разі потреби підготовку для пересилання адресату.

Відповідальність за виконання документа несуть особи, зазначені в розпорядчому документі, резолюції командира (керівника), та працівники, яким безпосередньо доручено його виконання (пункт 3.10.10 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України).

Згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження шляхом проставлення відмітки про його надходження в правому куті нижнього поля аркуша, що підтверджує факт одержання такого рапорту адресатом та в подальшому забезпечує здійснення контролю за його належним виконанням. Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому командир має приймати рішення та діяти на власний розсуд одноосібно, приймаючи відповідні рішення за рапортом військовослужбовця.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби, адресований військовій частині НОМЕР_1 командиру в/ч ОСОБА_3 , зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377, фактично не був розглянутий, відповідь по суті поставленого військовослужбовцем питання йому не була надана. Тобто, відповідачем по суті не було прийнято жодного рішення (ані про задоволення, ані про відмову у задоволенні рапорту позивача).

За таких обставин суд вважає обґрунтованими доводи позову, що не були спростовані відповідачем у ході судового розгляду справи, про допущення відповідачем бездіяльності щодо не надання у встановленій Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України формі та строки відповіді на рапорт позивача про його звільнення з військової служби, зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377.

Твердження у відзиві про усне поінформування позивача щодо результату розгляду його рапорту є необґрунтованими, адже такі не підтверджені належними та достовірними доказами. Такі доводи відзиву суд відхиляє і з огляду на указані вище норми Інструкції з діловодства у Збройних Силах України.

Отже, наявні правові підстави для визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання позивачу відповіді на рапорт про його звільнення з військової служби, зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377, із зобов`язанням військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення по вказаному рапорту.

Поряд з цим позовні вимоги, що стосуються зобов`язання відповідача прийняти рішення за рапортом від 24.08.2023 року вх. №1/377 шляхом складання подання про звільнення та проведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", задоволенню не підлягають, оскільки такі є передчасними. При цьому суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі №640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд зауважує, що у цій справі відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо фактичного не розгляду та неприйняття рішення по рапорту позивача про його звільнення з військової служби. Відповідачем по суті не було прийнято жодного рішення про задоволення чи про відмову у задоволенні рапорту позивача. Його про результати розгляду рапорту не було повідомлено.

Указане свідчить про те, що відповідач не надавав належну оцінку заявленим підставам та документам, доданих до рапорту позивача про його звільнення з військової служби на підставі абз. 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відтак, не вчинення відповідачем указаних вище дій унеможливлює здійснення судом оцінки документам, доданим до рапорту позивача про його звільнення, який по суті не був розглянутий відповідачем.

Поряд з цим, щодо доводів відзиву відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з огляду на подання до рапорту лише Висновку ЛКК №347 від 27.06.2023 року та відсутність висновку МСЕК про необхідність здійснення постійного догляду за хворою особою - матір`ю позивача, то такі суд оцінює критично, адже абзац 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок медико-соціальної експертної комісії, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

При цьому суд звертає увагу відповідача на правову позицію Верховного Суду у постанові від 21.02.2024 року у справі №120/1909/23 з подібних правовідносинах (щодо звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою згідно висновку ЛКК).

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже, враховуючи викладене у своїй сукупності, з огляду на обставини цієї справи, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача в межах спірних правовідносин буде визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання позивачу відповіді на рапорт про його звільнення з військової служби, зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377, із зобов`язанням військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення по вказаному рапорту із врахуванням висновків суду у цьому судовому рішенні. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання ОСОБА_1 відповіді на рапорт про його звільнення з військової служби, зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення по рапорту ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби, що зареєстрований 24.08.2023 року вх.№1/377., із урахуванням висновків, наведених у цьому судовому рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 23 травня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ); відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.П. Лелюк