Справа № 440/18833/23
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 р. Справа № 440/18833/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024, (головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич) по справі № 440/18833/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 06.01.2021 по 14.12.2023 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України за шість місяців;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 06.01.2021 по 14.12.2023 з урахуванням положень п. 1 ст. 117 КЗпП України за шість місяців та виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача за календарний день 540,31 грн.*182 дні = 98336,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільнені зі служби в поліції 06.01.2021 відповідачем не проведено виплату в повному обсязі, а саме виплачено одноразову грошову допомогу без урахування індексації грошового забезпечення, а її виплату проведено лише на виконання судового рішення 14 грудня 2023 року. З цих підстав позивач вважає, що відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за увесь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 06.01.2021 по 14.12.2023 за шість місяців. Проте таких дій Відповідачем не зроблено, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не проведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 653, 08грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7 653,08 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 233 ,48 грн.

Головне управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано постанови Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6- 113ЦС16 .

Позивач не подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що дільничний офіцер поліції сектору превенції відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області з спеціальним званням капітан поліції ОСОБА_1 проходив службу в ГУ НП в Полтавській області до 06.01.2021 та звільнений з посади за п.2 ч.1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (через хворобу) відповідно до наказу ГУ НП в Полтавській області від 06.01.2021 № 6 о/с. Вислуга років станом на 06 січня 2021 року складає 16 років 08 місяців 06 днів, у пільговому обчисленні - 17 років 10 місяців 04 дні. Має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 16 років. (а.с. 13).

При звільнені позивачу одноразова грошова допомога при звільненні виплачена в меншому розмірі, без урахування індексації

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 у справі №440/7322/22, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2023 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату з урахуванням фактично сплачених сум ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення. Встановлено, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби позивача була нарахована у розмірі 102 691,68 грн. (12836,46 грн. * 50% * 16 років) за відрахуванням військового збору (1,5%) становила в сумі 101513,30 грн., що в силу ч.4 ст. 78 КАС України не доказується при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи. (а.с. 32-35).

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2023 у справі №440/7322/22 ГУ НП в Полтавській області нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 8 843,92 грн., та виплатило з вирахуванням податку з доходів фізичних осіб в сумі 1591,91 грн. (а.с. 19) та військового збору в сумі 132,66 грн. (а.с. 18)

Позивач 14 грудня 2023 року отримав 7 119,36 грн., виплачених на виконання судового рішення, що підтверджується листом ГУ НП в Полтавській області від 20.12.2023 №131аз/115/29/10/01/2023 (а.с. 17) та платіжною інструкцією №3597 від 12 грудня 2023 року з відміткою органу Казначейства про оплату 14 грудня 2023 року ( а.с. 18).

Вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведений повний розрахунок при звільнення позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 06.01.2021 по 14.12.2023 у розмірі 98 336,42 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки повний розрахунок при звільненні з позивачем своєчасно не проведений, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції зменшив суму заявлену позивачем до стягнення, виходивши з принципу співрозмірності, розумності.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позову, та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Керуючись ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст.116 КЗпП України ( в редакції що діяла на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено відповідальність за несвоєчасник розрахунок при звільненні , а саме обовязок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Судом встановлено, що під час звільнення 06.01.2021 позивача з ним не в повному обсязі проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачена індексація одноразової допомоги при звільнені, виплата якої здійснена лише на виконання судового рішення 14.12.2023.

З цих підстав суд першої інстанцї дійшов до висновку про наявність у відповідача обов`язку виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Факт несвоєчасного остаточного розрахунку відповідачем не оскаржується та визнається.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив з принципу співмірності, розумності, розміру недоплаченої суми, а тому зменшив заявлену позивачем до відшкодування суму з 98 336,42 грн до 7 653,08 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно розміру середнього заробітку, який присуджено судом першої інстанції на користь позивача та не зменшення його, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачем не доплачено при звільнені індексацію грошового забезпечення в розмірі 8 843,92 грн. , виплата якої проведена майже через три роки після звільнення позивача зі служби.

Колегія суддів зауважує, що на час звільнення позивача зі служби 06.01.2021 року ст. 117 КЗпП України взагалі не обмежувала період затримки розрахунку при звільненні граничними строками.

Вирішуючи питання в частині застосування до спірних правовідносин редакції статті 117 КЗпП України, яка діяла до 19.07.2022 та після запроваджених до неї змін, що діють з 19.07.2022, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.

Верховний Суд сформував усталену практику щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховним Судом в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що згідно довідки ГУНП в Полтавській області №26/115/29/10/01-2024 від 04.01.2024 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 із зазначенням всіх складових за листопад-грудень 2020 року, січень 2021 року, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за листопад та грудень 2020 року становить 32 958,99 грн., а середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 16 479,50 грн. ( а.с. 50).

Так, у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Під час здійснення відповідних розрахунків та застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування Верховний Суд виходив з того, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум розмір середнього заробітку зменшується пропорційно (у відсотках) розміру невиплачених сум (з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків). Тобто розмір невиплачених належних звільненому працівникові сум (у відсотках) має відповідати пропорційному розміру середнього заробітку сум (у відсотках) за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема, від 23.12.2020 у справі №825/1732/17, від 29.12.2020 у справі №520/11337/18 та від 21.04.2021 у справі №360/3574/19, від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.

Судом першої інстанції встановлено, що у справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат у січні 2021 року склав 114 234,06 грн. (102691,68 грн.+2698,46 грн.+8843,92 грн.), з яких частка суми доплати одноразового грошового забезпечення, виплаченого за рішенням суду (8843,92 грн.), становить 7,74% (8843,92 грн. * 100 / 114234,06 грн.).

Колегія судів погоджується із застосуванням судом першої інстанції принципу співмірності, пропорційності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, та зменшення розміру відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 7653 грн. 08 коп. = (7,74% від 98877 грн. ((16479,5 грн. * 6 місяців) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (але не більш як за шість місяців)), а не в сумі 98 336,42 грн., розрахованій позивачем .

Отже, суд першої інстанції при вирішенні спору зменшив заявлену позивачем суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому доводи апеляційної скарги щодо не вчинення таких дій судом є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 по справі № 440/18833/23 - в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова