Справа № 500/5861/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5861/23 пров. № А/857/1191/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі за його позовом до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Мірінович У.А.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 12 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- скасувати рішення завідувача сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області (далі УДМС) ОСОБА_2 від 20 липня 2023 року про заборону в`їзду на територію України громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ;

- зобов`язати УДМС надіслати до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (далі ГЦОСІ ДПС) повідомлення про скасування заборони в`їзду громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 500/5861/23 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із наявності рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2022 року у справі №607/15115/22 про примусового видворення позивача до країни походження або третьої країни, яке набрало законної сили, позивачем не оскаржено, що є правомірною та достатньою підставою для прийняття оспорюваного рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну строком на п`ять років.

Перебування позивачу у шлюбі з громадянкою України надає позивачу право на звернення до територіальних органів чи підрозділів Державної міграційної служби України (далі ДМС) із заявою для отримання посвідки на тимчасове проживання з метою возз`єднання сім`ї, водночас будь-яких дій, спрямованих на легалізацію власного знаходження на території України позивач не вчиняв, а відтак не заявив у передбачений законом спосіб про його інтерес щодо узаконення підстав перебування на території України, в тому числі, з підстав возз`єднання сім`ї.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Оноджігхофіа Кевве Схине, який просив таке скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при винесенні судом першої інстанції рішення було порушено статтю 61 Конституції України, у відповідності до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідачем прийнято повторно рішення щодо позивача за одним і тим же порушенням. Рішення УДМС від 20 липня 2023 року повторює попереднє рішення відповідача від 09 листопада 2022 року, яке є предметом оскарження у справі № 607/7742/23.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд не врахував поважність причин невиконання відповідачем рішення про примусове повернення до країни походження.

Окрім того, зауважує на необхідність врахування положення статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до якої держави-учасниці, серед яких є і Україна, забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу УДМС підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі №607/7742/23 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області без змін.

На виконання вимог абзацу третього частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» 20 липня 2023 року прийнято рішення про заборону в`їзду позивачу на територію України строком на 5 років, яке скеровано на виконання до ГЦОСІ ДПС .

Вимоги абзацу третього частини 1 статті 30 вказаного Закону є імперативними та не допускають жодних відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів.

Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).

Твердження позивача порушення положень статті 9 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Позивач під час перебування в Україні на законних підставах не реалізував свого права на продовження строку тимчасового перебування на території України шляхом документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні, оформлення документів для надання дозволу на імміграцію, надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 28 вересня 2022 року посадовою особою Тернопільського відділу №1 УДМС за адресою м. Тернопіль, вул. Є. Коновальця, 6 було виявлено громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав за межі України.

За порушення правил перебування іноземців в Україні вказану особу 28 вересня 2022 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Окрім того, 28 вересня 2022 року Тернопільським відділом №1 УДМС прийнято рішення №65 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким цю особу зобов`язано покинути територію України до 26 жовтня 2022 року. Вказане рішення було оголошено і вручено позивачу під розпис, роз`яснено права та обов`язки, а також попереджено про наслідки невиконання. Рішення №65 про примусове повернення від 28 вересня 2022 року позивачем не оскаржувалося та виконано не було.

УДМС 28 жовтня 2022 року звернулося до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом про примусове видворення громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2022 року у справі №607/15115/22 позовні вимоги УДМС було задоволено. Вказане судове рішення було звернуто до негайного виконання, реально виконано та вступило у законну силу.

На виконання вимог абзацу третього частини 1 статті 30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства посадовою особою Тернопільського відділу №1 УДМС 09 листопада 2022 року прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України строком на 5 років громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке скеровано до Державної прикордонної служби України для виконання.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2023 року у справі №607/7742/23 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення Тернопільського відділу №1 УДМС від 09 листопада 2022 року щодо заборони в`їзду йому на територію України строком на 5 років.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2023 року у справі №607/7742/23 було задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2023 року скасовано та прийнято постанову, якою визнано протиправним та скасовано рішення УДМС від 09 листопада 2022 року у частині заборони в`їзду громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію України строком на п`ять років.

На виконання вказаної постанови апеляційного суду відповідачем відкликано виконання доручення від 09 листопада 2022 від Державної прикордонної служби України про заборону позивачу в`їзду на територію України строком на 5 років.

Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 30 листопада 2023 року було частково задоволено касаційну скаргу УДМС, скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2023 року у справі №607/7742/23, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У подальшому постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі №607/7742/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. від 22 лютого 2024 року касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року повернуто особі, яка її подала.

Водночас 20 липня 2023 року УДМС прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 строком на 5 років, яке скеровано на виконання до

ІНФОРМАЦІЯ_2 не погодився із рішенням відповідача про заборону йому в`їзду на територію України та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регламентовано приписами Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (далі - Закон №3773-VI).

За правилами частин 1, 3 статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

У відповідності до частини 3 статті 9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 5 статті 26 Закону №3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У відповідності до приписів частин 1 та 2 статті 30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до матеріалів справи рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2022 року у справі №607/15115/22, яке вступило у законну силу, було задоволено позовні вимоги УДМС та вирішено примусово видворити громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України. Рішення суду звернуто до негайного виконання та реально виконано.

З урахуванням вказаного судового рішення та вимог абзацу третього частини 1 статті 30 Закону Тернопільським відділом №1 УДМС 20 липня 2023 року прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України строком на 5 років громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що вимоги абзацу третього частини 1 статті 30 вказаного Закону є імперативними та не допускають жодних відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків учасників спірних правовідносин при наявності чинного рішення суду про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі території України.

Водночас апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про порушення відповідачем положень статті 9 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, оскільки громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 не вживав необхідних заходів з метою продовження легального перебування на території України у встановлений законом спосіб шляхом документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні, оформлення документів для надання дозволу на імміграцію, надання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому відповідач доречно з покликанням на практику Верховного Суду звертає увагу на те, що сам лише факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні. За відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), такі права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність оспорюваного рішення УДМС від 20 липня 2023 року про заборону в`їзду на територію України громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 5 років.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 500/5861/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк