Справа № 200/1440/24
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

21 травня 2024 року Справа №200/1440/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи заяву представника військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2024 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» при обчисленні в період з 01 січня 2019 року по 05 липня 2020 року включно розміру посадового окладу та окладу за військове звання, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,14 вказаної постанови;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок грошового забезпечення та доплатити за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно належні з урахуванням раніше виплачених виплат суми грошового забезпечення, обчисленого із розміру окладу 5690,00 грн на місяць та окладу за військовим званням за періоди 01 січня 2019 року по 11 вересня 2019 року у сумі 1310 грн, з 12 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року у сумі 1380 грн. на місяць, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України від 23 листопада 2018 року № 2629 VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» на 01 січня 2019 року, на відповідні тарифні коефіцієнти; за період з 01 січня 2020 року по 05 липня 2020 від 14 листопада 2019 року №294-ІХ встановленого у 2020 році включно з урахуванням раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №200/1440/24.

03 квітня 2024 року відповідачем надано до суду заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов відповідно до статті 162 КАС України..

Позивач скористався правом на подання відповіді на відзив відповідно до статті 163 КАС України.

Відповідач не скористався правом на подання заперечень відповідно до статті 164 КАС України.

У період з 13 травня 2024 року по 17 травня 2024 року включно суддя Зеленов А.С. перебував у щорічній відпустці.

Представником відповідача надано до суду заяву про залишення позову без розгляду, яка обґрунтована тим, що позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом 13.03.2024 за вирішенням спору щодо перерахунку і виплати грошового забезпечення, після свого виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 03.07.2020 (через 45 місяців після свого виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ). Втім, на думку представника відповідача, у спірних правовідносинах досудовий порядок вирішення спору не визначений законом як обов`язковий, у зв`язку із чим будь-які листування, скарги позивача та/або адвокатські запити в його інтересах, не створюють підстав для обрахунку строку для звернення до суду згідно ч. 4 ст. 122 КАС України. З огляду на норми ст. 122 КАС України та ст. 233 КЗпП України, позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відтак в розумінні зазначеної норми, виключення військовослужбовця зі списків особового складу й відсутність факту оскарження військовослужбовцем відповідного наказу командира військової частини свідчить про проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцем й про його згоду з повнотою таких розрахунків. Оскільки згідно вищенаведеної норми позивач як військовослужбовець не міг бути виключений зі списків особового складу без його згоди з проведеними з ним розрахунками, то слід вважати позивача таким, що у момент виключення зі списків погодився з повнотою здійснених з ним розрахунків або знехтував можливістю перевірити їх повноту. Байдужість позивача до повноти проведених з ним розрахунків при його виключенні зі списків особового складу військової частини не призупиняє відлік строку для звернення до суду й не створює для нього законних та обґрунтованих підстав для звернення до суду в будь-який час поза встановленим законом строком.

Просив суд позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 по справі № 200/1440/24 про визнання дій протиправними й зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання, якою нормою закону слід керуватися при розгляді таких справ, Верховний Суд в постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, визначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18.07.2022, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям грошова винагорода, одноразова грошова допомога при звільненні та оплата праці і заробітна плата, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до усіх виплат, право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, також належить і виплата посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячні додаткові та одноразові види грошового забезпечення, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Однак, пунктом 18 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX (надалі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.

Тобто, після внесення Законом №2352-IX змін, частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено строк звернення до суду виключно у справах про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) та у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).

Натомість, у постанові від 27 квітня 2023 року по справі № 420/14777/22 Верховний Суд дійшов висновку, що при зверненні працівника до суду з позовом про стягнення належної при звільненні заробітної плати (у разі порушення законодавства про оплату праці) слід застосовувати частину другу статті 233 КЗпП України в редакції, що діяла на момент звільнення позивача з військової служби. А застосування судами частини другої статті 233 КЗпП України в редакції, чинної на момент постановлення судових рішень (в редакції, чинній з 19 липня 2022 року) є помилковим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, на момент звільнення позивача з військової служби та виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (03 липня 2020 року згідно витягу з наказу №233 від 03 липня 2020 року), частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на викладене вище, право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком. Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення з цим позовом до суду.

Оскільки судом не встановлено порушення строку звернення до суду з даним позовом, підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала постановлена та підписана 21 травня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з складення повного судового рішення.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов