Справа № 520/5817/24
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
23 травня 2024 р. № 520/5817/24
Позивачка - ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просить суд:
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії за вислугу років з 17 травня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення за один місяць;
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.09.2023 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області їй відмолено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, який дає право для призначення пенсії за вислугу років. На переконання позивачки, рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років є протиправним, оскільки дотримані всі вимоги встановлені законодавством для здійснення такого призначення. У зв`язку з цим, позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 15.03.2024 у справі відкрито спрощене провадження та запропоновано відповідачам надати відзив на позов, позивачу - відповідь на відзив.
ГУПФ України в Миколаївській області з позовними вимогами не погодилося, у відзиві на позовну заяву зазначило, що при винесенні оскаржуваного рішення ГУПФ України в Харківській області діяло у межах та у спосіб, визначений нормами чинного законодавства. Враховуючи наведені обставини, ГУ Пенсійного фонду України в Миколаївській області вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у поданому відзиві на позов зазначив, що необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1788, розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058 є: наявність спеціального стажу станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців, звільнення з роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років. Проте, позивач на час звернення із заявою від 01.09.2023 про призначення пенсії за вислугу років не мала станом на 11.10.2017 необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців та продовжувала працювати. Таким чином, відсутні законні підстави для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону №1788 та розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши викладені сторонами обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд прийшов до наступного.
Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 01 вересня 2023 року звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ.
Рішенням від 08.09.2023 №71 за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області відмовив позивачеві в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України №1788-ХІІ, у зв`язку з відсутністю 26 років 6 місяців спеціального стажу, передбаченого пунктом 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтями 54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За підрахунком відповідача, загальний страховий стаж склав 28 років 6 місяців 14 днів, спеціальний стаж - 9 років 11 місяців 1 днів.

Відповідно до вищевказаного рішення від 08.09.2023 №71, згідно із записами трудової книжки НОМЕР_2 від 16.05.1996 до спеціального стажу ОСОБА_1 не зараховано:

- період роботи з 01.09.1994 по 28.01.1998, оскільки в наданій довідці №249/44 від 29.09.2022 відсутня інформація, що заявниця працювала в закладі, який передбачено Переліком;

- період роботи з 03.09.2001 по 16.07.2002 у територіальному медичному об`єднанні ТОВ «Випекс-Фарм», оскільки не встановлено його належність до закладів, встановлених Переліком. У випадку, якщо назва фармацевтичного закладу (незалежно від його форми власності) не відповідає Переліку закладів охорони здоров`я, то акредитаційний сертифікат є обов`язковим документом для визначення права на вислугу років.

- період ведення підприємницької діяльності як фізична особа підприємець з 20.02.2010 по 16.05.2022, оскільки за вказаний період не надано документи (акредитаційні сертифікати, ліцензії тощо), на підставі яких зазначений період роботи можна зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

- не враховано до страхового стажу період навчання, оскільки в дипломі не зазначено початок навчання.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом №1788-ХІІ та Законом №1058-IV (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV.

Так, частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 2-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV особам, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII, цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, серед інших, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції до 02.03.2015) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (надалі Закон №213-VIII), що набрав чинності 01.04.2015, статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Надалі, Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (надалі Закон №911-VIII), який набрав чинності 01.01.2016, внесені зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим.

Таким чином, пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у зазначеній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У свою чергу, Рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Так, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункту «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статті 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Конституції України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Враховуючи вищезазначене, зазначені положення Закону №1788-XII втратили чинність з 04.06.2019.

Так, з 04.06.2019 при вирішенні питання про призначенні позивачу пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII.

Таким чином, на день звернення позивача із заявою від 01.09.2023 про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом №2148-VIII) не менше 25 років спеціального стажу роботи.

Проте, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, незважаючи на ухвалення 04.06.2019 Конституційним Судом України Рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту "а" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII наполягав на наявності у позивача спеціального стажу 26 років 6 місяців.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Із положень пунктів 20, 23, 24 Порядку №637 випливає, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 08.09.2023 №71 до спеціального стажу ОСОБА_1 не враховано:

- період навчання з 04.08.1989 по 22.06.1994, оскільки в дипломі не зазначено початок навчання.

- період роботи з 01.09.1994 по 28.01.1998, оскільки в наданій довідці №249/44 від 29.09.2022 відсутня інформація, що заявниця працювала в закладі, який передбачено Переліком;

- період роботи з 03.09.2001 по 16.07.2002 у територіальному медичному об`єднанні ТОВ «Випекс-Фарм», оскільки не встановлено його належність до закладів, встановлених Переліком закладів охорони здоров`я, то акредитаційний сертифікат є обов`язковим документом для визначення права на вислугу років.

- період ведення підприємницької діяльності як фізична особа підприємець з 20.02.2010 по 16.05.2022, оскільки за вказаний період не надано документи (акредитаційні сертифікати, ліцензії тощо), на підставі яких зазначений період роботи можна зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Суд зазначає, що у трудовій книжці НОМЕР_2 позивачки, містяться записи про періоди роботи:

- з 01.09.1994 по 28.01.1998 працювала на посаді провізора інтерна для проходження інтернатури в Територіальному медичному об`єднанні м. Новомосковська Дніпропетровської обл.;

- з 03.09.2001 по 16.07.2002 працювала на посаді провізора в Миколаївському філіалі ТОВ «Випекс-Фарм»;

- з 20.02.2010 по 16.05.2022 працювала на посаді завідуючої аптеки №1 ФОП ОСОБА_1 .

Щодо зарахування періоду навчання з 04.08.1989 по 22.06.1994 до загального страхового стажу та до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ, суд зазначає, що записами трудової книжки НОМЕР_2 , дипломом НОМЕР_3 , сертифікатом до диплому, довідкою про навчання від 16.02.2024 №8/15-дов, яка видана Національним фармацевтичним університетом підтверджується період навчання ОСОБА_1 з 04.08.1989 по 22.06.1994 в Українській фармацевтичній академії, із здобуттям спеціальності «фармація».

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується, зокрема і навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області протиправно не зараховано період навчання з 04.08.1989 по 22.06.1994 в Українській фармацевтичній академії ОСОБА_1 за спеціальністю «фармація» до загального страхового стажу та до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Щодо зарахування періодів роботи з 01.09.1994 по 28.01.1998, з 03.09.2001 по 16.07.2002, з 20.02.2010 по 16.05.2022 до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України №1788-ХІІ, слід зазначити наступне.

Постановою №909 затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає праве на пенсію за вислугу років.

Відповідно до розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі Перелік №909), до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах фармацевтів, асистентів фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно аналітичних лабораторіях.

Згідно із приміткою 5 Переліку №909 робота на посаді провізора в закладах і установах, зазначених у цьому Переліку, до переведення на посаду фармацевта відповідно до Зміни №10 до національного класифікатора ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженої наказом Мінекономіки від 25 жовтня 2021 року №810, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, у примітці 2 до Переліку №909 установлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Доводи відповідача про те, що зазначені позивачкою періоди роботи з 01.09.1994 по 28.01.1998, з 03.09.2001 по 16.07.2002, з 20.02.2010 по 16.05.2022 не враховані у спеціальний стаж, тому що відсутня інформація, що відповідно до Постанови №909 ці установи відносяться до закладів охорони здоров`я та мають акредитаційні сертифікати, суд вважає необґрунтованими, оскільки право на пенсію за вислугу років визначається тільки за переліком посад та установ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

За змістом розділу 2 Переліку №909 до закладів і установ охорони здоров`я відносяться, серед іншого, аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії.

Право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, в даному випадку - аптека, а й з посадою, яку обіймає працівник, у випадку, що розглядається - провізор, фармацевт (незалежно від найменування посади).

Судом при розгляді даної справи також враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у справі №492/446/15-а щодо припинення виплати особі пенсії, у зв`язку з неврахуванням до пільгового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи особи у в аптеці, яка державної акредитації закладу охорони здоров`я із видачею відповідного сертифікату не проходила.

За наслідками розгляду вказаної справи, Велика Палата у постанові від 29.08.2018 відступила від викладеного у постанові Верховного Суду України від 17.09.2013 у справі №21-241а13 правового висновку, про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров`я на підставі державної акредитації, та дійшла висновку, що з 13.06.2015 (у зв`язку з внесенням змін до ст. 16 Основ законодавства України про охорону здоров`я» від 09.04.2015 №326-VIII, що набрали чинності 14.05.2015 та введені в дію 13.06.2015) законодавство України покращило становище для всіх осіб, які працюють в аптечних закладах на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, незалежно від наявності державної акредитації такого закладу, і з цього дня стаж роботи на відповідних посадах зараховується до спеціального стажу, необхідного для призначення такої пенсії.

Велика Палата дійшла висновку, що ситуація у справі №492/446/15-а, є подібною до ситуації аптечних закладів, які з 13.06.2015 не проходили державну акредитацію і працівники яких, незважаючи на відсутність такої акредитації, отримали право на включення стажу роботи у цих закладах до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років. Віднесення стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугу років, лише за ознакою наявності державної акредитації аптечного закладу, яка з 13.06.2015 стала добровільною, має дискримінаційний характер, оскільки без об`єктивного та розумного обґрунтування передбачає поводження у різний спосіб з особами, які перебувають у відносно схожих ситуаціях, - працювали чи працюють в неакредитованих аптечних закладах.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зауважує, що відповідачем не прийнято до уваги, в період роботи ОСОБА_1 з 01.09.1994 по 28.01.1998, територіальне медичне об`єднання м. Новомосковська Дніпропетровської області не могло пройти акредитацію, оскільки акредитація почала проводитися лише після прийняття наказу МОЗ України від 12 січня 1998 року №2 «Про затвердження стандартів державної акредитації закладів охорони здоров`я України», тобто з 12 січня 1998 року.

Разом з тим, у період з 01.09.1994 по 28.01.1998 відповідно до довідки від 29.09.2022 №249/44, яка видана КНП «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради Дніпропетровської обл., з 06.04.1995 по 28.01.1998 ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Усього 03 роки 04 місяці 26 днів.

Статтею 181 Кодексу законів про працю України передбачено, що, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Тобто, час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку зараховується до спеціального стажу за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, періоди роботи позивачки з 01.09.1994 по 28.01.1998, з 03.09.2001 по 16.07.2002, з 20.02.2010 по 16.05.2022 належать до спеціального стажу, наявність якого є основною умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Суд зазначає, що вказані періоди роботи підтверджені відповідними записами у трудовій книжці позивачки та іншими належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи.

При цьому, матеріали справи не містять посилань пенсійного органу на недоліки у заповненні трудової книжки позивачки чи на певні дефекти окремих записів.

Таким чином, суд констатує, що станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Законом №2148-VIII) спеціальний стаж роботи (вислуга років) позивачці як працівника охорони здоров`я становив більше 25 років. Тому, позивачка набула право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

За цим, доводи відповідача, що позивачка на час звернення із заявою від 01.09.2023 про призначення пенсії за вислугу років не мала станом на 10.10.2017 необхідного спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців, у зв`язку з чим відсутні законні підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону №1788 та розділу ХV Прикінцеві положення Закону №1058, є помилковими.

Отже, наявні обґрунтовані підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 08.09.2023 №71 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частин третьої та четвертої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus №32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria №38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі відповідачі не наділені повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 справі №816/303/16, від 07.07.2022 у справі №640/4602/21, від 29.09.2022 у справі №360/2013/20, від 17.11.2022 у справі №120/3806/19-а та від 16.03.2023 у справі №160/18668/21.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою правильного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, треба враховувати, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

Положеннями пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, закріплено вичерпний перелік документів, необхідних для призначення пенсії. Згідно з пункту 4.3 цієї постанови орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після надходження заяви та наявності документів, необхідних для призначення пенсії, розглядає подані заяви та приймає рішення щодо призначення пенсії.

Отже, у разі наявності усіх документів, необхідних для призначення пенсії, прийняття рішення про призначення пенсії є обов`язком для відповідача, що унеможливлює ствердження про те, що за таких обставин суб`єкт владних повноважень здатен діяти на власний розсуд через відсутність у нього альтернативних шляхів вирішення питання.

Враховуючи це, належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити з 17 травня 2022 року ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, згідно із п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Отже, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчиняти дії у майбутньому у зв`язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій.

Зокрема, вказані висновки суду стосуються позовних вимог виплачувати пенсію в майбутньому.

Щодо дати, з якої позивачу слід призначити пенсію.

Частиною 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім випадків, які встановлені цією частиною.

Пенсії за вислугу років до таких випадків не належать.

З 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє і натепер.

Відповідно до пп. 146.2. п. 14 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, для осіб, які проживають/проживали на території, на якій ведуться (велися) бойові дії, та/або на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, у разі якщо звернення за призначенням пенсії відбулося в період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, за умови що передбачений частиною першою статті 45 цього Закону строк звернення за призначенням відповідної пенсії не сплив станом на 24 лютого 2022 року, пенсія призначається:

за віком - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку;

по інвалідності - з дня встановлення інвалідності;

у зв`язку з втратою годувальника - з дня, що настає за днем смерті годувальника;

за вислугу років - з дня, наступного за днем звільнення з роботи, яка дає право на таку пенсію, але не раніше 24 лютого 2022 року.

Оскільки, право на пенсію за вислугу років позивач набула з з 17 травня 2022 року, і звернення за призначенням пенсії відбулося в період дії воєнного стану в Україні, тому пенсію позивачу слід призначити не з 01.09.2023 (дата подачі заяви про призначення пенсії, за результатом розгляду якої відповідачем прийнято оскаржене рішення), а з 17.05.2022.

Щодо клопотання про допуск до негайного виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням по даній справі позовні вимоги задоволено шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області призначити та виплатити з 17 травня 2022 року ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, згідно із п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування в даному випадку приписів статті 371 КАС України.

Стосовно зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надати звіт про виконання рішення суду суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Висновки аналогічного характеру викладені у додатковій постанові Верховного Суду по справі № 235/7638/16-а від 31.07.2018.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з вимогами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Ромашов проти України" від 27.07.2004, "Шаренок проти України" від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Беручи до уваги викладене, враховуючи, що у суду на даний час відсутні підстави вважати, що відповідачем не буде виконане рішення суду по даній справі, суд не вбачає підстав для встановлення контролю за виконанням даного рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до приписів ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, 54020, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () від 08.09.2023 №71 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () призначити та виплатити з 17 травня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років, згідно із п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () при призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно із п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 09.07.1991 №1788-ХІІ, періоди її роботи з 01.09.1994 по 28.01.1998, з 03.09.2001 по 16.07.2002, з 20.02.2010 по 16.05.2022 та період навчання з 04.08.1989 по 22.06.1994.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () при призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зарахувати до загального страхового стажу період навчання з 04.08.1989 по 22.06.1994.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) 96 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, буд. 1, м. Миколаїв, 54020, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) 96 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Шляхова