Справа № 420/25342/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/25342/23

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2024 у справі № 420/25342/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Центр пробації щодо невиплати, ОСОБА_1 , додаткової винагороди до грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 гривень щомісячно, за період з 24.02.2022 по 01.07.2022;

- зобов`язати Державну установу Центр пробації здійснити розрахунок та виплатити на користь, ОСОБА_1 , додаткову винагороду до грошового забезпечення, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 гривень щомісячно, за період з 24.02.2022 по 01.07.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до 31.12.2022 проходила службу у Болградському районному секторі № 2 філії Державної установи Центр пробації в Одеській області, та на момент звільнення перебувала на посаді начальника сектору. На підставі Постанови КМУ №168 набула право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. щомісячно, починаючи з 24.02.2022. Позивачка звернулась до відповідача за виплатою відповідної додаткової винагороди. Державною установою Центр пробації надано відповідь, в якій зазначено, що підстави для виплати додаткової винагороди відсутні, оскільки позивачкою у період воєнного стану до виконання завдань, передбачених Законом України Про правовий режим воєнного стану не залучались, не несла службу у розумінні Закону України Про Національну поліцію, а виконувала свої службові обов`язки відповідно до посадової інструкції. Вважає, що відмова відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди є протиправною, оскільки Постанова №168 не визначає умов, які зазначені відповідачем у листі-відмові, для отримання такої винагороди працівниками ДКВСУ, які несуть службу в органах і установах зазначеної служби. Просить задовольнити позов.

Відповідач у відзиві позовні вимоги не визнав, зазначив, що право на додаткову винагороду у розмірі 30000 грн. мають лише ті особи рядового і начальницького складу ДКВСУ, які саме несуть службу (тобто заступають в наряд чергування тощо) в органах та установах зазначеної Служби, а не всі працівники ДКВСУ. Поняття несення служби включає в себе чергування у складі наряду чергової частини, участь в оперативних заходах несення варти тощо. Оскільки, поняття несення служби включає в себе чергування у складі наряду чергової частини, участь в оперативних заходах несення варти тощо, то пункт 1 Постанови № 168 не потребує додаткових застережень, так як там вже використано поняття несення служби. Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), а відтак за відсутності таких наказів, підстави для нарахування та виплати такої винагороди, на думку представника відповідача, відсутні. Для виплати винагороди несення служби має бути в органах та установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка. Державна установа Центр пробації зверталась за роз`ясненням до Міністерства юстиції України, після якого сформувала позицію, що особам начальницького складу Центру пробації, які фінансуються за бюджетною програмою 3601030 Забезпечення діяльності органів пробації, кошти на виплату, передбачену Постановою № 168, взагалі не передбачались, оскільки персонал пробації виконує завдання та функції визначені Законом України «Про пробацію», а не службу у розумінні нормативно-правових актів, що регулюють проходження служби в Державній кримінально-виконавчій системі України. За Постановою №168 здійснюються лише розрахунки за бюджетною програмою 3601020 Виконання покарань установами і органами ДКВСУ. Неодноразово до Постанови №168 вносились зміни, які змінювали підстави виплати додаткової винагороди особам рядового і начальницького ДКВСУ, а з 01.09.2022 такі працівники взагалі не мають права на виплату відповідної додаткової винагороди. Позивачкою не надано жодного наказу Центру пробації щодо несення служби, жодного графіку наряду чергування, облікової форми часу несення служби. Позивачка не залучалася до виконання завдань, передбачених Законом України Про правовий режим воєнного стану заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, не несла службу у розумінні спеціальних нормативно-правових актів, а виконувала свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій пробації. Також зазначає, що позивачкою без поважних причин пропущений місячний строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 19.01.2024 у справі № 420/25342/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Державної установи Центр пробації щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди встановленої постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану № 168 від 28.02.2022 за період з 06.03.2022 по 01.07.2022 30000 гривень в розрахунку на місяць.

Зобов`язав Державну установу Центр пробації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову щомісячну, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 06.03.2022 по 01.07.2022 у розмірі 30 000 грн в розрахунку на місяць, з урахуванням фактично виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Державної установи «Центр пробації» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачка не залучалася до виконання завдань, передбачених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів і повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, не несла службу у розумінні спеціальних нормативно-правових актів, а виконувала свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій пробації;

- суд першої інстанції не врахував те, що позивачкою без поважних причин пропущений місячний строк звернення до суду відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України;

- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву.

Позивачка процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30.04.204 відклав розгляд справи 420/25342/23 на 21.05.2024 та запропонував ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали надати пояснення щодо дотримання строку звернення з даним позовом до суду та/або заяву про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову з врахуванням висновків колегії суддів щодо застосування положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України.

07.05.2024 позивачка надала до суду пояснення, в яких заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що адміністративний позов був поданий в тримісячний строк відповідно до ст. 233 КЗпП України.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24.02.2022 до 31.12.2022 проходила службу у Болградському районному секторі № 2 філії Державної установи Центр пробації в Одеській області, в званні майора внутрішньої служби та на момент звільнення перебувала на посаді начальника сектору.

Відповідно до витягу з наказу Державної установи Центр пробації № 723к від 20.12.2022 (а.с. 18), ОСОБА_1 31.12.2022 звільнена з органів Державної кримінально-виконавчої служби України за п 5 ст. 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). У наказі зазначено, що станом на день звільнення її вислуга років у календарному обчисленні становить 16 років 01 місяць 00 днів.

28.08.2023 представником позивача адвокатом Ткачуком А.Ю., було направлено адвокатський запит до Державної установа Центр пробації, для отримання інформації щодо виплат при звільненні ОСОБА_1 та щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн. (а.с. 11-12).

04.09.2023 на електронну адресу адвоката надійшла відповідь з ДУ Центр пробації, у якій зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану установлено розмір додаткових винагород за виконання завдань, передбачених Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 Про введення воєнного стану в Україні, зокрема, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної служби. Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Особи начальницького складу уповноважених органів з питань пробації у період воєнного стану виконують службові обов`язки відповідно до посадових інструкцій, Положень про відділи (сектори) філій Державної установи Центр пробації, Колективного договору, укладеного між Адміністрацією та Профспілковою організацією персоналу Державної установи Центр пробації на 2020-2023 роки. До виконання завдань, передбачених Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 Про введення воєнного стану в Україні та Законом України Про правовий режим воєнного стану, не залучалися, а тому і не мають права на таку винагороду.

Позивач вважає, що відмова та невиплата їй щомісячної додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн, яка була передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 за період з 24.02.2022 по 01.07.2022 - є протиправною бездіяльністю ДУ Центр пробації.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 як майор внутрішньої служби та особа начальницького складу органів Державної кримінально-виконавчої служби, яка перебувала на посаді начальника Болградського районного відділу №2 філії Державної установи Центр пробації в Одеській області, має право на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн щомісячно, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 за період з 06.03.2022 по 01.07.2022.

Стосовно строку звернення до суду з адміністративним позовом суд зазначив, що умови проходження публічної служби, зокрема й у питаннях оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Пунктом 1 Глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України вбачається, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України.

Позивачка подала позов до суду 20.09.2023 р., тобто в строки визначені ст. 233 та п.1 Глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України. За таких обставин, суд виснував, що позивачкою не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, апеляційна скарга містить доводи про недотримання процесуальних строків із зверненням з позовом до суду.

В наданих до апеляційного суду позивачкою пояснень вбачається, що в канві аргументації про поважність причин пропуску строку є необізнаність про порушене право, а саме ненарахування та невиплату відповідачем їй додаткової винагороди, запровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. На думку позивачки, з моменту отримання відповіді від відповідача на адвокатський запит від 04.09.2023 про суми, нараховані та виплачені при звільненні ОСОБА_1 розпочався обрахунок тримісячного строку звернення до суду.

Разом з тим, позивачка покликається і на те, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Так, у зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 у позивача є три місяці для звернення до суду.

Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта щодо пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом та заперечень позивачки, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, зокрема, частиною третьою цієї статті визначено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів констатує, що лише за умови дотримання позивачем строку звернення до суду або визнання причин пропуску строку поважними суд може розглядати справу і вирішувати спір по суті.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Під час розгляду апеляційної скарги у даній справі колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з трудовим спором. Позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно розцінювати як вимоги про нарахування та виплату додаткової винагороди, запровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, яка охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці».

Таким чином, в аспекті спірних правовідносин, поняття грошове забезпечення та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому позовні вимоги в межах даної справи охоплюються застосованим статті 233 КЗпП України визначенням законодавство про оплату праці.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, з 19.07.2022 строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, строки визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

У зв`язку з відміною Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, продовжені строки, визначені статтею 233 КЗпП, завершились у 00 год. 01 хв. 01.07.2023.

Отже, строки звернення до суду з трудовим позовом, відповідно положень ст. 223 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину та сплинули з його закінченням, тобто 01.07.2023.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023 по справі № 990/139/23.

Водночас, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, відповідно до яких незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд зазначає, що відповідно до витягу з наказу Державної установи «Центр пробації» № 723К від 20.12.2022 ОСОБА_1 з 31.12.2022 звільнена з органів Державної кримінально-виконавчої служби України у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів (а.с. 18).

Тобто, саме з моменту звільнення (31.12.2022) позивачка дізналася про порушення права на виплату всіх належних сум при звільненні.

Проте, з даним позовом позивачка звернулася до суду лише 20.09.2023.

При цьому апеляційний суд зауважує, що отримання відповіді на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.02.2021 у справі № 800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 у справі М 240/12017/19 зазначив: «Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звертає увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує».

Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

У постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Brualla Gуmez de La Torre v. Spain» заява № 26737/95 рішення від 19.12.1997 у пункті 35 зазначено, що рішення, прийняте в даному випадку іспанськими судами слідують загальновизнаним принципом, що якщо прямо не передбачено інше, процесуальні норми, негайно застосовується до процесів, які йдуть.

Апеляційний суд в цілому застосовує принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що перекликається з висновками, викладеними в рішенні ЄСПЛ у справі Vorobyeva v Ukraine заява № 27517/02 рішення від 17.12.2002.

За правилами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані обставини, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розгляду справи по суті та задоволення позовних вимог.)

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу;

Частиною 3 ст.123 КАС України встановлено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Виходячи з наведеного, враховуючи те, що апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, беручи до уваги наявність підстав, встановлених ч. 3 ст. 123 КАС України у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду та не наведенням поважних причин пропуску такого строку, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженого рішення суду першої інстанції та залишення позовних вимог без розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи "Центр пробації" задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2024 у справі № 420/25342/23 скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк