Справа № 380/29867/23
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 рокусправа № 380/29867/23
м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить :

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у незвільнені з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами абз.4 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХП (далі Закон № 2232-ХІІ);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами абз.4 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХП (далі Закон № 2232- XII).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, зазначає, що він звертався до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби з підстав наявності у нього матері, яка потребує стороннього догляду. Позивач через відсутність інформації щодо розгляду рапорту, звернувся за правовою допомогою для направлення адвокатського запиту стосовно розгляду рапорту позивача на звільнення. Листом військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2023 вих. № 690/325з/3844 повідомлено, що позивач не долучив до рапорту на звільнення необхідних підтверджуючих документів у зв`язку з чим не може бути звільнений з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби протиправною, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 21.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що висновок ЛКК, наданий позивачем, не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби, оскільки висновок, виданий такою комісією, може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років. Для підтвердження необхідності постійного стороннього догляду за матір`ю, позивач повинен був надати разом з рапортом висновок медико-соціальної експертної комісії. Відтак наданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок (заключення) ЛКК №308 від 09.06.2023 не може вважатися належною підставою для його звільнення з військової служби під час дії воєнного стану за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 , військовослужбовець, старший солдат, військової частини НОМЕР_1 , призваний через ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії ЛКК № 308 від 09.06.2023 року, видане комунальним некомерційним підприємством «Дубенський центр ПМСД» ОСОБА_2 - матір позивача за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду терміном до 09.06.2024.

Брат позивача - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом дитинства та має важке психічне захворювання, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 та довідкою МСЕК серія НОМЕР_3 від 08.10.2013 року.

Батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 .

Зі змісту акту обстеження умов проживання виданого старостою Плосківського старостинського округу слідує , що за адресою за якою зареєстрований позивач проживають мати ОСОБА_2 , брат ОСОБА_3 та Позивач. Також зазначено, що догляд за матір`ю завжди здійснювався ОСОБА_1 , що було підтверджено самою матір`ю та сусідкою ОСОБА_5 .

Позивачем 01.07.2023 подано рапорт на звільнення за сімейними обставинами які визначені пунктом «г» ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Проте станом на день подачі даного позову, відповідь на адресу позивача не надходила.

Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом щодо звільнення з військової служби ОСОБА_6 військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 .

Листом військової частини НОМЕР_1 від 19.11.2023 вих. №690/325з/3844 повідомив, що ОСОБА_1 не долучив до рапорту на звільнення необхідних підтверджуючих документів у зв`язку з чим не може бути звільнений з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232 (далі - Закон №2232).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2,3 ст.2 Закону №2232.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232 встановлено, що передбачені наступні види військової служби:

строкова військова служба;

військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

військова служба за контрактом осіб рядового складу;

військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб офіцерського складу;

військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232 визначений початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 вказаної статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232, а у частині 4 цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

Відповідно до абзацу 4 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Згідно з вимогами ч.7 ст.26 Закону №2232 встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), пунктом 3 якого визначено, що його дію поширено на військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України.

Пунктами 6 та 7 Положення №1153/2008 встановлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно з п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 перебачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, зокрема, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшин) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення, регламентований п.233 Положення №1153/2008, за яким зокрема, встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).

Згідно з абзацом 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548 (далі - Статут) передбачено, що цим Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України.

Відповідно до вимог статті 14 Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту, встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

П.п.3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить, що за загальним правилом рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

При цьому, військовослужбовець, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням наведеного чинного законодавства.

Як встановлено судом, в матеріалах справи міститься копія рапорта позивача від 01.07.2023 про його звільнення з військової служби під час воєнного стану, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232.

Разом з тим, жодних доказів прийняття вмотивованого рішення за наслідками розгляду рапорту позивача матеріали справи не містять.

Суд не приймає до уваги лист наданий на адвокатський запит, як доказ розгляду рапорту ОСОБА_1 , оскільки даним листом надано відповідь адвокату саме на запит. Ба більше, військова частина не заперечує факт нерозгляду рапорту та надання відповіді.

За таких обставин, суд встановив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту від 01.07.2023 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу».

З огляду на встановлену бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд висновує про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 01.07.2023 відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 01.07.2023 відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту.

Водночас, враховуючи те, що рішення відповідачем за результатом розгляду рапорту позивача не приймалося, то обраний судом спосіб захисту прав позивача, є достатнім та таким, що матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 приймати будь-які рішення, як-то звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу», які, зокрема, звернені на майбутнє та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Отже, на користь позивача, з бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, у розмірі (50%) 536,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправними дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 01.07.2023 відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу".

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 01.07.2023, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий облік і військову службу" та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту, у встановленому законом порядку та строк.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) 536 (п`ятсот тридцять шість) грн, 80 к. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяГрень Наталія Михайлівна