Справа № 420/17310/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/17310/23

Головуючий І інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 29.09.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної військової адміністрації та третьої особи - Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

12.07.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Одеської ОВА та третьої особи - Міністерства соціальної політики України, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Одеської ОВА, які полягають у невжитті заходів (бездіяльності) по відшкодуванню їй коштів за самостійно придбане житло, що передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Одеську ОВА відшкодувати їй кошти за самостійно придбане житло в сумі 30543 грн.;

- стягнути з Одеської ОВА на її користь 30543 грн. за самостійне придбане житло, відповідно до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- стягнути з Одеської ОВА на її користь 219125,72 грн. інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з радіоактивним забрудненням внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС була направлена для працевлаштування та забезпечення житлом з с. Рудня-Жеревці Лучинського району Житомирської області до Роздільнянського району Одеської області. Згідно з договором купівлі-продажу будинку від 14.12.2005р. нею було придбано за власні кошти будинок, загальною площею 98,7 кв.м., за ціною - 30543 грн. У зв`язку із цим, вона неодноразово зверталася до Степанівського сільського голови, Степанівської сільської ради та Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і отримувала відповіді щодо відмови або ж перенаправлення запитів. При цьому, станом на теперішній час їй не відшкодовано вартість придбаного за власні кошти житлового будинку.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 26.10.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.07.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

05.12.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи, належним чином повідомлені про її розгляд, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивачу - ОСОБА_1 03.02.1993р. було видано посвідчення категорії 2 серії НОМЕР_1 , згідно з яким, вона має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

11.08.2005р., відповідно до даних паспорту серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

14.12.2005р. між ОСОБА_2 , який мешкає в с. Степанівка Роздільнянського району Одеської області (продавець), та позивачем - ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_1 , (покупець) укладено договір купівлі-продажу будинку, за яким продавець зобов`язується у строк до 15.12.2005р. передати у власність покупцю належний на праві спільної сумісної власності буд. АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується у той же строк сплатити продавцю 30543 грн. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Грубиком Б.І. та зареєстрований в реєстрі за №3041.

17.04.2006р. на ім`я ОСОБА_1 видано направлення серії ЖТ №10595 на переселення з с. Рудня Жеревці Лугинського району, відповідно до ст.4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із наданням права на одержання, будівництво або придбання житла, працевлаштування у Роздільнянському району Одеської області.

Вважаючи бездіяльність Одеської ОВА, яка полягають у невжитті заходів по відшкодуванню їй коштів за самостійно придбане житло, що передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення закріплює Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.4 вказаного Закону, кожен громадянин, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, має право на підставі наданої об`єктивної інформації про радіаційну обстановку, дози опромінення і можливі їх наслідки для здоров`я самостійно приймати рішення про дальше проживання на цій території чи відселення.

Громадянам, які прийняли рішення про виїзд із зони гарантованого добровільного відселення, створюються умови для відселення.

Право на самостійне переселення (до створення умов для відселення) мають громадяни, які проживають у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, а також сім`ї, які проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у складі яких є вагітні жінки або діти до 18 років, за умови, що вони за медичними показниками, які визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, проживати в цій зоні не можуть, або у разі перевищення індивідуальної ефективної еквівалентної дози опромінення людини понад 70 мЗв (7 бер) за життя.

Частина 6 цієї правової норми визначає, що громадяни, які відселяються або ж самостійно переселяються, користуються компенсаціями, передбаченими цим Законом.

Згідно з ч.3 ст.32 Закону №796-ХІІ для забезпечення житлом сімей, які відселяються або самостійно переселяються відповідно до ст.4 цього Закону за направленнями обласних державних адміністрацій, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, підприємства, установи та організації, а також самі громадяни можуть купувати в будь-якому населеному пункті України (крім м.Києва та курортних місцевостей) за договірними цінами жилі будинки та квартири у громадян, яким вони належать на праві особистої власності, а також будинки та квартири державного і громадського житлового фонду, що не використовуються, - за їх залишковою балансовою вартістю.

Як передбачено ст.63 розділу Х «Заключні положення» Закону №796-XII, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

При цьому, механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає «Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. №1198).

За змістом п.2 цього Порядку, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є саме Міністерство надзвичайних ситуацій, розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня - Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації, головні управління (управління) МНС в Автономній Республіці Крим, областях, м.Києві і м.Севастополі відповідно до розподілу, затвердженого МНС.

Указом Президента України «Про внесення змін до указів Президента України від 06.04.2011р. №389 та №397» від 02.09.2013р. №472 повноваження з організації та координування роботи із забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передано Міністерству соціальної політики України.

Пунктом 4 Порядку №1198 передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються, з-поміж іншого, на відшкодування витрат громадянам, які переселилися за направленнями облдержадміністрацій з території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, за самостійно придбане (збудоване) ними житло, в тому числі у житлово-будівельних кооперативах; виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік в органах Казначейства, у разі їх відповідності паспорту бюджетної програми.

Витрати, пов`язані із самостійним придбанням (будівництвом) житла, у тому числі у житлово-будівельних кооперативах, відшкодовуються розпорядниками громадянам з урахуванням площі житла і в межах норм, установлених законодавством, відповідно до фактичних витрат, але не вище опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженої Мінрегіоном, шляхом перерахування коштів на відкриті в банках рахунки громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, або ж на рахунки житлово-будівельних кооперативів на підставі довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації, акта введення житла в експлуатацію, договору купівлі-продажу житла чи будівництва житла або договору про участь у житлово-будівельному кооперативі (п.8 Порядку №1198).

Згідно з ч.1 ст.22 БК України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 5 ст.22 БК України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів:

1) розробляє план діяльності на середньостроковий період (включаючи заходи щодо реалізації інвестиційних проектів) з урахуванням Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету), закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет), прогнозних та програмних документів економічного і соціального розвитку;

2) організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу);

3) отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

4) затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством;

5) розробляє проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими ч.7 ст.20 цього Кодексу;

6) розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання, при цьому забезпечуючи: своєчасність затвердження паспортів бюджетних програм, достовірність і повноту інформації, що в них міститься; відповідність змісту паспортів бюджетних програм закону про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) та/або розпису бюджету (крім випадків внесення змін до паспортів бюджетних програм у разі внесення змін до спеціального фонду кошторису бюджетної установи в частині власних надходжень бюджетних установ), порядкам використання бюджетних коштів і правилам складання паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання; підтвердження результативних показників бюджетних програм офіційною державною статистичною, фінансовою та іншою звітністю, даними бухгалтерського, статистичного, а також внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, запровадження форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку для збору такої інформації;

61) організовує та здійснює моніторинг виконання бюджетних програм, здійснює оцінку їх ефективності;

7) здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі;

8) здійснює контроль за своєчасним поверненням у повному обсязі до бюджету коштів, наданих за операціями з кредитування бюджету, а також кредитів (позик), отриманих державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста), та коштів, наданих під державні (місцеві) гарантії;

9) здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів;

10) забезпечує організацію та ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової і бюджетної звітності у порядку, встановленому законодавством;

11) забезпечує доступність інформації про бюджет відповідно до законодавства та цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

У силу вимог ч.6 ст.22 БК України, розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, шляхом доведення йому бюджетних асигнувань та надання відповідних коштів бюджету (на безповоротній чи поворотній основі).

Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань.

За правилами ч.6 ст.48 БК України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

З урахуванням викладеного, судова колегія наголошує на тому, що відповідач - є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а тому, відповідно, він, в даному випадку, фактично був позбавлений будь-якої можливості реєструвати бюджетне зобов`язання в іншому, ніж прийнято розпорядком вищого рівня, розмірі. Головним же розпорядником бюджетних коштів за програмою КПКВ 3201200 «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 2014р. - є Міністерство соціальної політики України.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена Верховним Судом у постанові від 19.10.2021р. у справі №580/681/20.

Отже, за наведених умов, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначає про те, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка ОСОБА_1 зверталась до Одеської ОВА, в порядку, визначеному чинним законодавством, із заявою про отримання нею компенсації витрат, пов`язаних із самостійним придбанням будинку АДРЕСА_1 , із наданням відповідних документів, зокрема договору купівлі-продажу будинку від 14.12.2005р. №3041, а також того, що відповідачем було відмовлено у компенсації витрат, пов`язаних із самостійним придбанням цього будинку, або відповідачем не визнається чи оспорюється право позивача на компенсацію витрат, пов`язаних із самостійним придбанням цього будинку, суду не надано.

Більш того, матеріали справи також не містять і жодних доказів того, що компетентними органами проводилась оцінка вартості житла, а також того, що позивач письмово зверталась щодо проведення оцінки з метою компенсації вартості придбаного житла.

Жодного спростування вищевказаних обставин позивачем під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано. Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Своєю чергою, надаючи оцінку доводам Одеської ОВА про те, що відшкодування коштів із призначенням «Забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та питання надання соціальних гарантів громадянам має вирішувати комплексно з урахуванням фінансових можливостей держави та забезпечення своєчасним і в повному обсязі фінансуванням уже прийнятих рішень щодо соціального захисту населення, судова колегія вважає за необхідне наголосити, що право позивача на відшкодування вартості придбаної нею квартири є абсолютним, а відсутність бюджетних коштів не звільняє відповідача від установленого законом обов`язку здійснити таке відшкодування.

За правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останньої.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 23.05.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко