Справа № 120/12909/23
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/12909/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М.

22 травня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у звільненні з військової служби на підставі абз.1 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язати відповідача звільнити його, ОСОБА_1 , з військової служби на підставі абз.1 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.12.2023 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив/заперечення на апеляційну скаргу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує її доводи, посилаючись на те, що рішенням від 20.12.2018 у справі № 140/2784/18 Немирівський районний суд Вінницької області задовольнив позов ОСОБА_2 у повному обсязі, зобов`язавши позивача виплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що шлюб між позивачем та його колишньою дружиною ОСОБА_2 розірвано 22.11.2011 р. Під час розгляду справи ОСОБА_2 зазначала, що: «...дитина проживає разом із її матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач не виконує свій батьківський обов?язок, а саме матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, духовним та фізичним розвитком дитини не цікавиться...».

Зазначені обставини були прийняті судом та визнані такими, що знайшли своє підтвердження. З наведеного, відповідач доходить висновку, що у період з моменту розірвання шлюбу, а саме з 22.11.2011 по 20.12.2018, тобто протягом 7 років позивач не утримував свого малолітнього сина, який є дитиною з інвалідністю, не надавав жодної матеріальної допомоги на його лікування та не виконував батьківський обов?язок по вихованню дитини.

Відтак відповідач вважає, що достеменно встановлено та не потребує доказування факт того, що позивач всупереч зазначеним у своїй позовній заяві твердженням, у період з 2011 року по 2018 рік не утримував свого малолітнього сина, який є інвалідом, та не брав участі у його вихованні, духовному чи фізичному розвитку, що своєю чергою ставить під сумнів твердження позивача про те, що він дійсно здійснює виховання свого сина станом на теперішній час.

Крім того, відповідач вказує, що встановлений законом обов`язок батька дитини, який не проживає разом з дитиною, здійснювати її виховання, жодним чином не підтверджує фактичне виконання такого обов`язку.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави для звільнення з військової служби на підставі абз. 1 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у вищевказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач з 01.06.2023 проходить військову службу у відповідача на посаді стрільця-помічника гранатометника 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти.

Позивач має сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною з інвалідністю та хворіє на цукровий діабет І типу.

08.06.2023 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

До рапорту позивач долучив завірену належним чином копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; завірену належним чином копію паспорта ОСОБА_4 ; завірену належним чином довідку про реєстрацію місця проживання; завірену належним чином копію посвідчення дитини з інвалідністю; завірена належним чином копію медичного висновку №9 від 19.03.2019; завірену належним чином копію виписки амбулаторного хворого №251; завірену належним чином копію форми індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда; довідку №26 з KI «Немирівський міський ЦПМСД».

За результатами розгляду рапорту позивача та доданих до нього документів, відповідач листом від 05.07.2023 року повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби.

Вважаючи відмову у звільненні з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Мотивувальна частина.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Згідно з пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Надалі Указами Президента України строк дії воєнного стану продовжено, триває він й донині.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ч.1 ст.1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч.3 ст.1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Таким чином, однією з підстав для звільнення військовослужбовця за призовом під час мобілізації є виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Так, позивач згідно з наданими до суду документами обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через самостійне виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Колегія суддів звертає увагу, що заочним рішенням Немирівського районного суду Винницької області у справі 140/2784/18 від 20.12.2018 встановлено, що 22.11.2011 за рішенням Староміського районного суду м. Вінниці шлюб між позивачем та матір?ю його сина розірвано, дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на повному її утриманні, ОСОБА_1 матеріальної допомоги на дитину не надає.

Вказаним рішенням з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошові сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 02.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22.05.2019 року заочне рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20.12.2018 року у цивільній справі №140/2784/18 змінено та резолютивну частину викладено в редакції, згідно з якою з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина, починаючи з 02.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, у твердій грошовій сумі 1100,00 гривень щомісячно, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону.

Частиною 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» №2402-ІІІ встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч.1 та 2 ст.15 Закону № 2402-ІІІ, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Позивач, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказує, що між ним та матір`ю ОСОБА_3 не було жодних спорів щодо участі у вихованні чи місця проживання дитини, що свідчить про те, що батьки самостійно і спільно визначили питання щодо виховання власної дитини; відсутність спору між батьками щодо участі у вихованні дитини позивача, як батьком, що проживає окремо від дитини, свідчить про те, що свої обов`язки по вихованню дитини позивач виконує належним чином. Крім того, зауважує, що про належне виконання обов`язків щодо виховання свого сина вказує також і відсутність рішення суду про позбавлення позивача батьківських прав, а також і відсутність взагалі будь-якого спору між батьками про таке позбавлення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що вищевказані твердження позивача не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.

У відповідно до ч.4 ст.157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, доказів укладання такого договору або інших належних доказів участі позивача у вихованні дитини з інвалідністю віком до 18 років до суду не надано.

Відсутність рішення про позбавлення позивача батьківських справ не може слугувати однозначним підтвердженням належного виховання ним своєї дитини.

Наявність обов`язку щодо виховання дитини, покладений законодавством на її батьків, апріорі не доводить факт виконання такими батьками своїх обов`язків щодо дитини.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги довідку Третього відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.07.2023 про відсутність у позивача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, оскільки вказана довідка підтверджує тільки факт перебування на примусовому виконанні у вищезазначеному відділі державної виконавчої служби виконавчого провадження №58836714 з примусового виконання виконавчого листа № 140/2784/18 від 21.01.2019, однак наведене жодним чином не підтверджує обставину здійснення позивачем саме виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років, а лише підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів, що є своєю чергою однією зі складових частин по утриманню дитини.

Поняття «утримання» та «виховання» унормовані відповідно до ст.ст. 150-152, 157 Глави 13 «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей» та ст.ст. 180-181, 185 Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України та не є тотожними поняттями в розумінні СК України.

Висновок за результатами розгляду апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з абз.1 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та беручи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Кузьмишин В.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сушко О.О.