Справа № 380/7194/22
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/7194/22 пров. № А/857/23147/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року (суддя Крутько О.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі справи №380/7194/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема десантно-штурмова бригада),

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини з 16.11.2017; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини з 16.11.2017.

Ухвалою від 15.07.2022 провадження у справі було зупинено.

Ухвалою від 18.10.2023 провадження у справі поновлено.

Відповідач відзиву на позовну заяву до суду першої інстанції не подав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема десантно-штурмова бригада) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини 16.11.2017.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконними, необґрунтованими й таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, винесене з неповним з`ясуванням обставин, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та наявним доказам, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт з урахуванням заяви про уточнення апеляційної скарги покликається на те, що при звільненні з військової служби позивач не мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним за 2015 рік додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ, так як посвідчення учасника бойових дій було видано позивачу у 2016 році, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 18.10.2023 року та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимогу повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вважаючи її безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом на посаді старшого водія-радіотелефоніста автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення у Військовій частині НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 окрема десантно-штурмова бригада) з 31.01.2015 по 16.11.2017.

Наказом №134 від 16.11.2017 командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) позивач виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення (а.с. 13).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 20.04.2018 взамін НОМЕР_6 , запис у військовому квитку про участь у бойових діях -, довідка ВЧ НОМЕР_3 від 23.02.2018 №87 (а.с. 7, 8).

У спірний період позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій не надавалась, а при звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки не виплачувалась, що відповідач не спростував.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування і виплату грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, на яку отримав відповідь Військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2023 за №693 про те, що виплату запитуваної компенсації слід здійснювати на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили (а.с. 15).

Вважаючи, що відповідач протиправно при звільненні з військової служби не виплатив грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі також Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Положення ст.10-1 Закону №2011-ХІІ гарантують, що у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної чи додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно з п.12 ст.12 Закону №3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР від 05.11.1996 (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Отже, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто особа не втрачає права на надану їй чинним законодавством України соціальної гарантії, яка може бути реалізовано в один із таких способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки в інший період; 2) грошова компенсація особі за невикористану відпустку.

Притому, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки не надавалась, а при звільненні з військової служби грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказані роки не виплачувалась. Такі фактичні дані відповідач не спростував.

Щодо доводів скаржника про те, що у 2015 році позивач не набув право на використання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то такі судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що як свідчить встановлені у справі фактичні обставини, факт набуття позивачем статусу учасника бойових дій підтвердженого записом у військовому квитку про участь у бойових діях та довідкою військової частини НОМЕР_3 від 23.02.2018 №87, якою стверджється, що позивач дійсно в період з 26.05.2015 по 27.11.2015, з 05.01.2016 по 06.03.2016 безпосередньо брав участь в АТО на територіях Донецької та Луганської областей (а.с. 8).

За встановленого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач набув право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2017 роки у зв`язку із виключення зі списків особового складу військової частини, однак відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-XII, за 2015-2017 роки, чим допустив протиправну бездіяльність.

Вказане свідчить про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу спірної грошової компенсації та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу таку грошову компенсацію.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у переглянутій частині рішення суду.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року в адміністративній справі справи №380/7194/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема десантно-штурмова бригада) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль