Справа № 420/25576/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Бойка А.В.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та просив стягнути з Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на його користь матеріальну шкоду у виді грошових коштів у сумі 2502322,44 гривень (два мільйони п`ятсот дві тисячі триста двадцять дві гривні 44 копійки), завдану йому актом, що визнаний неконституційним, а саме: другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, яке Рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 у справі № 3-80/2022 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ (норма чинна в період спірних правовідносин) було передбачено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. В подальшому друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023 року

Суд зазначив, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачу у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 року і судом не встановлено правових підстав, щодо того, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону протиправно нараховувалася та виплачувалася заробітна плата позивачеві у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року за чинним на той час законодавством.

Також суд вказав на те, що позивач не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому у відповідності до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення 13.09.2023 року Рішення Конституційним Судом України) і за таких обставин відсутні підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України оскільки позивачем не доведено наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями чи бездіяльністю відповідача.

Крім того у рішенні суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано належних та достатніх доказів, що Державою Україна саме в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону заподіяна шкода позивачу у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року чи саме законом покладено обов`язок на відповідача по відшкодуванню шкоди при визнанні неконституційним пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ. На думку суду, рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки останні, виникли до його прийняття. Недоотримана частина заробітної плати, не може вважатися матеріальною шкодою (збитками) у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Також, на думку суду, положення статті 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не законом (окремим положенням), визнаним неконституційним.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року - залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказував на те, що спеціального закону, який визначав би порядок відшкодування шкоди, право на яке визначене ч.3 ст.152 Конституції України, на законодавчому рівні у державі Україна не прийнято. Посилаючись на норми ч.2 ст.8 Конституції України, суд вказав, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується, а тому у даних правовідносинах ч.3 ст.152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, і шкоду, завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати держава Україна, в особі державного органу, адже держава набуває цивільних прав і здійснює обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Колегія суддів дійшла висновку, що за відсутності окремо прийнятого спеціального закону про порядок відшкодування шкоди, завданої державою громадянину прийняттям неконституційного закону, прийняття якого відноситься до компетенції Верховної Ради України, всі негативні наслідки такої бездіяльності (відсутності належного правового регулювання) мають покладатися саме на державу, а відсутність такого спеціального закону не може бути підставою для обмеження конституційного права людини.

При цьому колегія суддів дійшла висновку, що до спірних правовідносин логічним та релевантним є застосування правового регулювання, встановленого ст.ст.1166, 1173, 1174, 1175 ЦК України в частині визначення особи, яка повинна відшкодувати завдану шкоду, і в даних правовідносинах, на думку колегії суддів, це орган, який прийняв законодавчий акт, який визнаний неконституційним у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вказала, що у даній справі позивачем фактично заявлено позовні вимоги до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, яка жодних законодавчих норм щодо регулювання спірних правовідносин не приймала. З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги відсутність у справі будь-яких доводів та обґрунтувань позивачем своїх позовних вимог наявністю трудового спору щодо розміру заробітної плати, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_1 фактично заявлено позовні вимоги про відшкодування завданої неконституційним актом шкоди до неналежного відповідача - Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, що не було враховано судом першої інстанції при вирішенні даної справи та призвело до невиконання судом першої інстанції процесуальних вимог щодо заміни неналежного відповідача чи залучення до участі у справі в якості другого співвідповідача особи, яка має відповідати за позовними вимогами.

На думку колегії суддів, оскільки позивачем обрано невірний шлях захисту своїх прав та заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, а також враховуючи відсутність у суду апеляційної інстанції повноважень щодо заміни або залучення належного відповідача, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Не погоджуючись з вказаним висновком колегії суддів апеляційного суду, вважаю за необхідне, керуючись ст. 34 КАС України, висловити окрему думку.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та просив стягнути з Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на його користь матеріальну шкоду у виді грошових коштів, завдану йому актом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому у період з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року нараховувалась і виплачувалась заробітна плата на підставі положень абзацу третього пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, а саме, із застосуванням положень постанови КМУ від 31.05.2012 року № 505, а не статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII.

Однак в подальшому вказані вище норми абзацу третього пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) згідно Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 у справі № 3-80/2022.

На думку позивача, застосування відповідачем у спірному періоді норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ, які в подальшому визнані неконституційними, завдало йому матеріальної шкоди, яка полягає у недоотриманні за вказаний період заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

В свою чергу колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у незалученні до участі у справі належного відповідача у справі, визнавши, що Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону не може бути відповідачем у даній справі.

Вважаю, що такі висновки є необґрунтованими та суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній за наслідком перегляду справ, предметом яких також було відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним.

Так у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

На думку Великої Палати Верховного Суду, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. Як зазначила ВП ВС, у разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

В свою чергу у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, предметом спору в якій було відшкодування на користь особи збитків, завданих прийняттям неконституційного акта, Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: «У справі, що розглядається, ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період у 2008 році та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати, недоплаченого щомісячного грошового утримання за певний період у 2008 році та компенсації втрати його частини у зв`язку з несвоєчасною виплатою. Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути нараховані позивачу у 2008 році (січень - травень), коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.

Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18)».

Таким чином згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, спори, зокрема, про стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована особі, коли вона перебувала на публічній службі, стосується проходження такою особою публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати, а тому такі спори повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Також висновок щодо предметної юрисдикції справ за позовом про відшкодування шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати (інших видів винагороди) при проходженні публічної служби, завданої неконституційним актом, послідовно застосовується у практиці адміністративних судів (до прикладу, постанови Касаційного адміністративного суду від 10.11.2022 (справа № 340/2736/20), від 28.11.2022 (справа № 160/6785/20), від 28.11.2022 (справа № 380/8155/21), від 18.05.2023 (справа № 420/24821/21), від 08.12.2022 (справа № 540/583/21), від 20.10.2022 (справа № 320/13773/20), від 14.07.2022 (справа № 160/13767/20), від 14.09.2021 (справа № 320/1874/19), від 18.08.2022 (справа № 200/2499/21-а), від 14.02.2023 (справа № 160/22424/21)).

Хочу звернути увагу на те, що в ухвалі від 25 травня 2023 року про передачу справи №160/6949/20 за позовом особи до Держави Україна в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ставив питання щодо доцільності залучення до участі у справі (яка є аналогічною за предметом спору даній адміністративній справі) саме у якості відповідача (органу, в особі якого виступає Держава) відповідного органу прокуратури. Колегія суддів звернула увагу Великої Палати, що указаний висновок тягне наслідком покладення непомірного тягаря на відповідний орган прокуратури і може призвести до звуження правових гарантії наразі працюючих прокурорів та органів прокуратури загалом. Тому, ВС просив Велику Палату Верховного Суду надати відповідь на питання доцільності залучення до участі у справі саме у якості відповідача (органу, в особі якого виступає Держава) відповідного органу прокуратури, з огляду на те, що у спірний період відповідний роботодавець діяв у межах і спосіб, визначені чинним законодавством на час виникнення спірних правовідносин, а про протиправність його поведінки у таких спорах не йдеться.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття до розгляду адміністративної справи №160/6949/20 та надаючи оцінку підставам, зазначеним колегією суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду для відступу від висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі №686/23445/17 і від 27 листопада 2019 року в справі №242/4741/16-ц, Велика Палата Верховного Суду, в ухвалі від 13 липня 2023 року ще раз наголосила на тому, що Велика Палата Верховного Суду чітко визначилась, зокрема, в постанові від 05.06.2019 року (справа № 686/23445/17) щодо предметної юрисдикції справ, спір в яких стосується права особи на отримання винагороди (заробітної плати, інших видів винагороди) за виконання обов`язків публічної служби з підстав визнання неконституційним закону (положень закону), яким (якими) таке право було нівельовано (обмежено), зазначивши, що такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що у постановах від 10.11.2022 (справа № 340/2736/20), від 28.11.2022 (справа № 160/6785/20), від 28.11.2022 (справа № 380/8155/21), від 18.05.2023 (справа № 420/24821/21), від 08.12.2022 (справа № 540/583/21), від 20.10.2022 (справа № 320/13773/20), від 14.07.2022 (справа № 160/13767/20), від 14.09.2021 (справа № 320/1874/19), від 18.08.2022 (справа № 200/2499/21-а), від 14.02.2023 (справа № 160/22424/21) (у цих справах провадження відкрито за позовами про відшкодування шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати (інших видів винагороди) при проходженні публічної служби, завданої неконституційним актом) Касаційний адміністративний суд не поставив під сумнів правильність визначення судами попередніх інстанцій належним відповідачем роботодавця позивача у сфері публічної служби.

На мою думку віднесення даних спорів про відшкодування шкоди (збитків), завданої неконституційним актом, до спорів, пов`язаних з проходженням державної служби та, відповідно, до юрисдикції адміністративних судів свідчить про те, що відповідачем у таких справах є держави в особі саме того органу, де проходила таку службу особа, а саме - роботодавець особи. В іншому випадку втрачається сенс визначення предметної підсудності таких спорів та віднесення їх спорів до адміністративної юрисдикції.

Таким чином висновок колегії суддів про те, що відповідачем у даній справі має бути орган, до компетенції якого належить прийняття акту, який в подальшому визнаний неконституційним (в даному випадку - Верховна Рада України) не враховує усталену позицію Великої Палати Верховного Суду про пов`язаність таких спорів із проходженням особою публічною службою та фактично переводить такий спір у площину цивільних правовідносин, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду про адміністративну юрисдикцію таких спорів.

Щодо суті позовних вимог, вважаю за необхідне зазначити наступне:

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції ОСОБА_1 вказував на те, що у спірний період, а саме - з 27.10.2021 року по 05.04.2023 року Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону, а згодом Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону заробітна плата йому нараховувалась і виплачувалась відповідно до норм другого речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» із застосуванням положень постанови КМУ від 31.05.2012 року № 505.

Так, абзацом третім пункту 3 розділу ІІ Закону № 113-IX передбачалось, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX (в частині, що стосується оплати праці працівників прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України) було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-р(II)/2023 від 13.09.2023 року.

У вказаному рішенні Конституційний Суд вказував на те, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України. Також Конституційний Суд вказав, що винагороду прокурорів - гарантію їх незалежності, яка є невіддільним елементом їхнього юридичного статусу, а отже, складником організації й порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 1311 Конституції України, - має визначати лише закон.

Виходячи з приписів статті 81 розділу IX „Соціальне та матеріально-побутове забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури" Закону № 1697-VII у поєднанні з пунктом 5 частини першої статті 16 розділу ІІІ „Статус прокурора" Закону № 1697-VII Конституційний Суд України констатував, що законодавець урегулював питання винагороди прокурора, яка є гарантією його незалежності (рівнозначно як і незалежності судді), нормами спеціального закону (рівнозначно як і судді) та для захисту незалежного статусу прокурора унеможливив урегулювання питання його винагороди іншим, ніж закон, нормативним актом.

В свою чергу з набранням чинності Законом № 113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон № 1697-VII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд зазначив, що оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону № 1697-VII регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.

Однак, у контексті справи, яка розглядалась, Конституційний Суд України дійшов висновку, що принцип рівності однаковою мірою поширюється на всіх прокурорів, яких у межах певних посад наділено єдиним юридичним статусом незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, що її прокурор обіймає в прокуратурі.

На думку Конституційного Суду, законодавець, запровадивши Законом № 113-IX реформування системи органів прокуратури, наділив Кабінет Міністрів України повноваженням визначати своїм актом розмір винагороди прокурорів. У такий спосіб законодавець запровадив неоднакове регулювання оплати праці прокурорів, фактично поділивши їх на дві категорії: одна - переведені до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, яким винагороду виплачують відповідно до Закону № 1697-VII; друга - ті, хто продовжував виконувати свої повноваження до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, для кого винагороду визначено підзаконним нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України. На думку Конституційного Суду, таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX суперечить статті 6 Конституції України в поєднанні з частиною другою статті 131-1 Конституції України, статті 8 та частині 2 статті 24 Конституції України.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У постанові від 20 грудня 2023 року у справі № 420/17886/21 Верховний Суд зазначив, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.

Верховний Суд зазначив, що шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.

В свою чергу положення частини третьої статті 152 Конституції України, які гарантують особі відшкодування з боку держави матеріальної чи моральної шкоди, завданої, зокрема, актом, який визнаний неконституційним, містять посилання на спеціальний закон. Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.

У згадуваній вище постанові від 20 грудня 2023 року у справі № 420/17886/21 Верховний Суд вказав на те, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.

Верховний Суд також вказав на те, що дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди. Відтак можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку. В свою чергу, якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну особі актами і діями, що визнані неконституційними, це не має унеможливлювати захист її прав, які гарантовані Конституцією України, відтак відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

За обставин даної справи, Конституційний Суд рішенням від 13.09.2023 року № 8-р(II)/2023 визнав неконституційним друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX (в частині, що стосується оплати праці працівників прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України), вказавши на незаконність застосування іншого правового регулювання оплати праці працівників прокуратури, ніж встановлено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

У спірний період позивач отримував заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а не згідно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», і розмір його заробітної плати був значно меншим у порівнянні з працівниками прокуратури, які отримували заробітну плату відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», що не заперечувалось відповідачем у справі.

На мою думку дією акту, який в подальшому визнаний Конституційним судом України неконституційним, було заподіяно позивачу матеріальну шкоду (збитки) у вигляді недоотриманої заробітної плати, і така шкода має відшкодовуватись державою в силу прямих приписів ст. 152 Конституції України, незважаючи на відсутність закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

За таких обставин вважаю, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 року не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому підлягало скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Суддя: А.В. Бойко