Справа № 500/5850/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5850/23 пров. № А/857/22457/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Бруновської Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року (суддя Мартиць О.І., ухвалене в м. Тернополі) у справі № 500/5850/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про: визнання протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.06.2023 №93, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до загального страхового стажу період роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 та призначити і виплачувати їй пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 07.06.2023.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №93 від 14.06.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 13.10.1977. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.06.2023 про призначення пенсії за віком відповідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив відповідач- Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зокрема, зазначає, що 07.06.2023 позивач звернулася з заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області винесено рішення від 14.06.2023 за №93 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до заяви від 07.06.2023 з огляду на наступне: Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 59 років за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2019 по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років. За відсутності страхового стажу роботи 26 років, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 63 роки за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, або після досягнення 65 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років. Страховий стаж Позивача становить 08 років 07 місяців 11 днів. За результатами розгляду заяви до страхового стажу не враховано періоди роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995, згідно запису в трудовій книжці, оскільки дата звільнення «01.07.1995» не відповідає даті наказу про звільнення «25.12.1995» та в довідці від 28.03.2023 за №19, виданій ДП завод «Генератор» зазначена дата звільнення «01.07.1995» не відповідає даті наказу про звільнення «25.15.1995». Зазначає, що для зарахування вищезазначених періодів необхідно залучить довідку про заробітну плату, довідку про перейменування та після надходження результатів зустрічної перевірки, питання призначення пенсії за віком буде розглянуто за умови подання відповідної заяви. Зазначає, що враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.06.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

За результатами розгляду заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення №93 від 14.06.2023 про відмову у призначенні пенсії за віком. Вказано, що відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 59 років за наявності страхового стажу, зокрема з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років. За відсутності страхового стажу роботи 26 років, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, або після досягнення 65 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років. Страховий стаж особи становить 08 років 07 місяців 11 днів. За доданими документами до страхового стажу не враховано період роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 згідно запису в трудовій книжці, оскільки дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995" та в довідці від 28.03.2023 №19, виданій ДП завод "Генератор" зазначена дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995". Зазначено, що для зарахування вищезазначеного періоду роботи необхідно долучити довідку про заробітну плату, довідку про перейменування та після надходження результатів зустрічної перевірки, питання призначення пенсії за віком буде розглянуто за умови подання відповідної заяви.

Листом від 16.06.2023 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про прийняте спірне рішення.

ОСОБА_1 не погоджується з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, вважає дії відповідача щодо незарахування до загального страхового стажу періоду роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , які надають їй право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є неправомірними та такими, що порушують її право на соціальний захист, а тому звернулася до суду із даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (далі - Закон №1058-ІV).

Згідно з частинами 1-3 статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". (далі - Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Згідно довідки про наявний страховий стаж №21/4909 від 19.07.2019 (копія якої міститься в матеріалах справи) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на дату звернення 19.07.2019 досягла віку 59 років і при необхідному страховому стажі - не менше 26 років, має наявний страховий стаж 23 роки 3 місяці 18 днів., не працює з 09.12.2006, дата з якої особа має право на пенсійну виплату 07.06.2023.

При зверненні 07.06.2023 із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за доданими документами до страхового стажу позивача не враховано період роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 згідно запису в трудовій книжці, оскільки дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995" та в довідці від 28.03.2023 №19, виданій ДП завод "Генератор" зазначена дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995".

Як вже було зазначено, спірним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №93 від 14.06.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки її страховий стаж становить 8 років 07 місяців 11 днів.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Слід зазначити, що у законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Положеннями статті 62 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637), пунктами 1-3 якого визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Здійснивши аналіз наведених норм суд першої інстанції вірно зазначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 13.10.1977 копія якої долучена до матеріалів справи, ОСОБА_1 : запис №3 - 25.08.1980 зарахована в цех 23 координатографістом четвертого розряду Київського заводу "Генератор" (наказ №289 від 28.08.1980), запис №4 - 01.08.1988 в зв`язку з введенням нових тарифів і умов оплати праці встановлено четвертий розряд координатографіста (наказ №162 від 29.03.1988), запис №5 - 01.07.1995 звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України (наказ №404-к від 25.12.1995).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, вказаний спірний період роботи підтверджено також довідкою від 28.03.2023 №19 про те, що ОСОБА_1 працювала на Державному підприємстві завод "Генератор" на посаді координатографа 4 розряду з 25.08.1980, наказ від 25.08.1980 №289, по 01.07.1995 наказ від 25.12.1995 №404-к.

Як вбачається з довідки Державного концерну "Укроборонпром" Державного підприємства заводу "Генератор" "Про перейменування" згідно наказу Міністерства електронної промисловості СРСР від 05.11.1971 №228 Київський приладобудівний завод перейменовано на Київський завод "Генератор". Згідно наказу Держкомоборонпроммаш України від 16.12.1991 №280 створено Державне підприємство завод "Генератор".

Як вбачається з матеріалів справи, період роботи позивача з 25.08.1980 по 01.07.1995 згідно запису в трудовій книжці не зарахований до страхового стажу, оскільки дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995" та в довідці від 28.03.2023 №19, виданій ДП завод "Генератор" зазначена дата звільнення "01.07.1995" не відповідає даті наказу про звільнення "25.12.1995".

Судом першої інстанції вірно зазначено, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (далі - Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктами 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Здійснивши аналіз вказаних норм суд першої інстанції вірно зазначив, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Окрім цього слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Слід зазначити, що в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.

Відтак з врахуванням наведеного суд першої інстанції вірно зазначив, що з вищенаведеного слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Окрім цього суд першої інстанції вірно зазначив, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення її трудової книжки.

Також слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. При цьому, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження її трудового стажу.

Зважаючи на наведене суд першої інстанції вірно зазначив, що неправильно здійснено запис в трудову книжку позивача не може бути підставою неврахування періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань. Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції вірно зазначив, що у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.

Наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Відповідачі в свою чергу не надали суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про спірний період роботи.

Разом з тим, окрім наведеної обставини, трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про роботу за спірний період і на переконання суду є достатнім підтвердженням права на пенсійне забезпечення. Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи відповідачами суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, про підставність позовних вимог до задоволення в частині зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 25.08.1980 по 01.07.1995 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 13.10.1977.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправно не зарахувало такий період до страхового стажу позивача, а відтак рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.06.2023 №93 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним та вірно скасовано судом першої інстанції.

Окрім цього колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з метою належного захисту прав позивача, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як відповідний територіальний орган Пенсійного фонду до якого позивач звернулася із заявою від 07.06.2023, зарахувати до страхового стажу період роботи з 25.08.1980 по 01.07.1995 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 13.10.1977.

Щодо позовної вимоги зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 07.06.2023, то суд першої інстанції вірно зазначив, що питання призначення і виплати пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

А відтак судом першої інстанції вірно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення.

Враховуючи все викладене вище колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 500/5850/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
Н. В. Бруновська