Справа № 240/1926/24
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1926/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

14 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

у січні 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області звернулось до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у якому просило:

- визнати протиправною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сладь Т.П. від 15.01.2024 ВП № 71799017 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.;

- скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сладь Т.П. від 15.01.2024 ВП № 71799017 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що на виконання рішення суду від 01.03.2023 у справі №240/30692/22 Головним управлінням ОСОБА_1 з 17.05.2022 проведено перерахунок підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб тобто з 01.01.2022 - 2481,00 грн., з 01.01.2023-2684,00 грн. Розрахунок підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII здійснювався у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік за весь час дії до моменту виконання рішення суду, а саме з початку виникнення спірних правовідносин по листопад 2023 року. З 01.01.2024 виплата пенсії здійснюється з урахуванням призначеної надбавки згідно рішення суду в розмірі 7310,76 грн., в тому числі 5368,00 грн. підвищення за проживання на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному на виконання рішення суду (2684,00 грн. х 2). Зазначає, що 09.01.2024 за вх. № 1054/14 надійшла вимога державного виконавця від 08.01.2024, відповідно до якої вимагалось в п`ятиденний строк з дня отримання вимоги Головне управління виконати рішення суду. Головне управління листом від 10.01.2024 за № 0600-0304-5/3535 у відповідності до вимоги державного виконавця повідомило про вжиті заходи щодо повного та неухильного виконання судового рішення в межах і спосіб визначений чинним законодавством. Відповідно, вжиті дії державного виконавця не свідчать про належну перевірку виконання судового рішення та не встановлюють беззаперечного факту його невиконання, тому постанова державного виконавця про накладання штрафу є незаконною та підлягає скасуванню. Просить позов задовольнити.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, погодившись на закінчення розглядом справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі №240/30692/22 ухвалено: "позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, яка полягає в не нарахуванні та не виплаті з 17.05.2022 підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, встановленого статтею 39 Закону №796-XII. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 17.05.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 , підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, у розмірі два прожиткових мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року".

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 04.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про примусове виконання рішення суду у справі №240/30692/22.

Постановою від 12.05.2023 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень відкрито виконавче провадження ВП №71799017 з примусового виконання виконавчого листа, виданого у справі №240/30692/22 (а.с.80). У п.2 постанови вказано: боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Листом від 19.05.2023 боржник у виконавчому провадженні повідомив державного виконавця про виконання рішення суду. Вказав, що з 01.05.2023 виплата пенсії буде здійснюватись у розмірі, визначеному на виконання рішення суду; сума донарахованих кошів за період із 17.05.2022 по 30.04.2023 з урахуванням фактично виплачених коштів, складає 53589,18 грн. Рішення виконано в межах наданих компетенцій та фінансування. (а.с.83)

У матеріалах виконавчого провадження міститься:

- вимога виконавця від 10.11.2023 №100392 у якій вказано: встановлено, що рішення суду боржником не виконано в повному обсязі. Розмір щомісячного підвищення до пенсії, на який має право стягувач, становить два прожиткових мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено законом на 01 січня календарного року, встановлені законом про Державний бюджет України на відповідний рік, відповідним роком є календарний рік, у якому здійснюється нарахування та виплата коштів, тобто ця величина повинна відповідати таким показникам прожиткового мінімуму. Законом України "Про державний бюджет України" встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб: на 01.01.2021 складає 2270,00 грн., на 01.01.2022 складає 2481,00 грн., на 01.01.2023 складає 2684,00 грн.;

- вимога виконавця від 08.01.2024 №1754 у якій вказано: встановлено, що рішення суду боржником не виконано в повному обсязі. Розмір щомісячного підвищення до пенсії, на який має право стягувач, становить два прожиткових мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено законом на 01 січня календарного року, встановлені законом про Державний бюджет України на відповідний рік, відповідним роком є календарний рік, у якому здійснюється нарахування та виплата коштів, тобто ця величина повинна відповідати таким показникам прожиткового мінімуму. Законом України "Про державний бюджет України" встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб: на 01.01.2021 складає 2270,00 грн., на 01.01.2022 складає 2481,00 грн., на 01.01.2023 складає 2684,00 грн., на 01.01.2024 складає 3028,00 грн. (а.с. 86).

Листом від 10.01.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надало інформації на вимогу від 08.01.2024 та повідомило, що на виконання Рішення №240/30692/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - Головне управління) ОСОБА_1 з 17.05.2022 року проведено перерахунок підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, визначеного статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, тобто з 01.01.2022 - 2481,00 грн., з 01.01.2023 - 2684,00грн. Підстав для застосування величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2024 - 3028 грн., як зазначено у Вашій вимозі немає. З 01.12.2023 виплата пенсії здійснюється у розмірі, визначеному на виконання рішення суду. За період із 17.05.2022 по 30.04.2023 з урахуванням фактично виплачених коштів, складає 53589,18 грн. Рішення виконано в межах наданих компетенцій та фінансування.

Постановою головного державного виконавця від 15.01.2024 у ВП №71799017 за невиконання рішення суду без поважних причин, на боржника накладено штраф у розмірі 5100,00 грн. Зазначено: " На адресу відділу надійшло повідомлення боржника про виконання рішення суду з якого вбачається, що нараховано підвищення за проживання на території радіоактивного забруднення в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб на 2022 та 2023 рік. Прожитковий мінімум для працездатних осіб застосовано на день порушеного права, на 01.01.2023 та не змінено у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно з Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" (з 01.01.2024 -3028,00 грн). Боржником у своїй відповіді зазначено, що підстав для застосування величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2024 - 3028,00 грн., як зазначено у вимозі державного виконавця немає. При перевірці виконання рішення суду боржником державним виконавцем зокрема з доданого розрахунку встановлено, що рішення суду боржником не виконано, а саме нарахування пенсії проведена не в розмірі визначеному судовим рішенням, який повинен дорівнювати двом прожитковим мінімум для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, тобто змінюватися в залежності від встановленого на кожен наступний рік на законодавчому рівні прожитковому мінімуму".

Отже, підставою для винесення оскаржуваної постанови стало невиконання боржником рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 у справі №240/30692/22 в частині не застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" (з 01.01.2024 -3028,00 грн.) при нарахуванні з 01.01.2024 стягувачу доплати, на виконання рішення суду у справі №240/30692/22.

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо повного та належного виконання рішення суду у справі №240/30692/22 у встановлений строк позивачем не виконано, як наслідок відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3447-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу.

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.

Спеціальним законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VIIІ).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За правилами частини 1 статті 26 Закону України №1404-VIIІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 63 Закону України №1404-VIIІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 1 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно із статтею 75 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Так, правовою підставою накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання останнім судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. Отже, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника.

Відповідно до змісту положень частини 3 статті 18 Закону України №1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

З наведених норм вбачається обов`язок відповідача встановити наявність чи відсутність поважних причин для невиконання судового рішення у встановлений в постанові про відкриття виконавчого провадження строк і лише після виявлення причин та їх поважності/неповажності приймати рішення щодо накладення на боржника штрафу за невиконання судового рішення.

Аналізу наведених вище норм законодавства дозволяє дійти висновку, що відповідальність за невиконання судового рішення настає виключно за умови, що судове рішення не виконано без наявності поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк, у цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України "Про виконавче провадження".

Умовою для накладення на боржника у виконавчому провадженні штрафу є невиконання ним судового рішення без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України "Про виконавче провадження". Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №640/9234/19.

Так, з матеріалів адміністративної справи встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 01.03.2023 у справі №240/30692/22 постановлено "Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 17.05.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 , підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, у розмірі два прожиткових мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року." У мотивувальній частині рішення вказано: "При цьому суд звертає увагу, що, враховуючи приписи п. 3 розділу "II. Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності 01.01.2017, замість мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення виплат, передбачених Законом № 796-ХІІ, повинен застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року, в якому здійснюється виплата. .... Таким чином, позивач має право на щомісячне отримання з 17.05.2022 підвищення до пенсії, встановленого статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі два прожиткових мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, а бездіяльність відповідача, яка полягає в не нарахуванні та не виплаті позивачу вказаного підвищення, є протиправною, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню."

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 грн.

Однак з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що виконуючи рішення суду з 01 січня 2024 року боржник не здійснює нарахування підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний календарний рік такої виплати (станом на 01.01.2024). В свою чергу, позивач обмежує таке нарахування та застосовує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року.

Такі дії боржника не відповідають мотивувальній частині рішення суду у справі №240/30692/22 та суперечать її резолютивній частині.

Колегія суддів враховує, що передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ доплата є періодичним (щомісячним) платежем, виплата якого, за загальним правилом, не обмежена в часі.

Вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідний періодичний платіж особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання такої доплати або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві.

У разі зміни чинного законодавства України, яким регулюються питання соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, орган Пенсійного фонду України повинен керуватися нормами законів, чинними на час призначення (нарахування) виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно з усталеною судовою практикою (постанови Верховного Суду України від 23 квітня 2013 року №21-239а11, від 19 березня 2013 року №21-53а13, від 05 листопада 2013 року №21-293а13, від 07 липня 2014 року №21-222014 тощо), відступу від якої не здійснювалось Верховним Судом, виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.

Указана правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі №620/2928/20.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач протиправно не здійснив із 01.01.2024 нарахування ОСОБА_1 розміру підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із застосуванням величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2024 року, обмежившись розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2023 року.

Доводи позивача у відповіді на вимогу державного виконавця на статтю 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600 гривень, суд до уваги не приймає, оскільки підвищення до пенсії позивача за проживання на території радіоактивного забруднення за рішенням суду визначено у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, але аж ніяк не в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Отже, державний виконавець, застосувавши до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, - боржника у виконавчому провадженні ВП №71799017, штраф у розмірі 5100 грн. за невиконання без поважних причин рішення суду, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством.

Колегія суддів вказує, що позивачем (боржником) не надано до суду доказів, які б свідчили про нарахування і виплату стягувачеві підвищення пенсії у період із 01.01.2024 у належному розмірі (з урахуванням двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом про Державний бюджет України на відповідний рік - 2024 рік), тобто у розмірі, встановленому рішенням суду від 01.03.2023 у справі №240/30692/22.

Щодо доводів апелянта на постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 у справі № 240/27324/23, від 28.11.2023 у справі № 240/28481/23, від 20.11.2023 у справі № 240/26309/23, то варто зазначити, що вони не є релевантним до справи №240/1926/24, що розглядається.

Незастосування величини прожиткового мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом про Державний бюджет України на відповідний рік - 2024 рік при нарахуванні та виплаті стягувачу у виконавчому провадженні ВП №71799017 із 01.01.2024 доплати, право на яку захищено судовим рішенням у справі №240/30692/22, є таким, що не відповідає мотивувальній частині рішення суду у справі №240/30692/22 та суперечать її резолютивній частині.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Таким чином, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Отже, враховуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що обов`язок щодо повного та належного виконання рішення суду у справі №240/30692/22 у встановлений строк позивачем не виконано, як наслідок відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови про накладення штрафу у розмірі 5100 грн.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 травня 2024 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.