Справа № 460/20763/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/20763/23 пров. № А/857/3135/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 460/20763/23 (головуючий суддя Нор У. М., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 24.01.2024) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2023 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (з врахуванням ухвали про залучення другого відповідача від 13.11.2023), Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби та стягнення з Військової частини НОМЕР_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в розмірі 66582,72 грн (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що на день звільнення з лав Збройних Сил України та виключення із списків особового складу військової частини 28.09.2017, позивачу не повністю виплачено грошове забезпечення. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №460/19560/22, яке набрало законної сили 20.03.2023, присуджено стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.09.2017. Відтак, існують правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 54794,94 грн (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 30.01.2024). Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, в розмірі 1500 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції невірно визначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції при обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача використав невірний показник середньоденної заробітної плати позивача 302,74 грн., натомість вірний показник 423,07 грн.

Крім того, з прийнятим рішенням суду першої інстанції також не погодився відповідач - Військова частина НОМЕР_1 та подав апеляційну скарга, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог цієї апеляційної скарги вказано, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні, оскільки при нарахуванні та виплаті належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їхнього розміру. При цьому апелянт також зазначив про можливість виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більше як за шість місяців. Також Військова частина НОМЕР_1 зазначає про можливий пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою в даній справі.

Позивачем надіслано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому висловлено прохання відмовити в задоволенні даної апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено у справі незначної складності, суд апеляційної інстанції в порядку ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення змінити з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, зокрема, на посадах в ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_2 ).

Відповідно до витягу з наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 21.09.2017 №215 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28.09.2017.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.09.2022 у справі №460/19560/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 у індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.09.2017 із застосуванням базового місяця січня 2008 року. Також, зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2017, з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум.

29.08.2023 військовою частиною НОМЕР_1 , на фінансовому утримані якої перебуває військова частина НОМЕР_2 , виконано вищезазначене судове рішення, що підтверджується платіжною інструкцією №1577.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Відповідно до частин 3, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як зазначено вище, з адміністративним позовом позивач звернувся до суду 04 вересня 2023 року. Остаточний розрахунок з позивачем здійснено 29 серпня 2023 року.

Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовною заявою.

Факт залучення за ухвалою суду першої інстанції другого відповідача у справі не впливає на момент звернення до суду з позовною заявою та не може бути підставою для залишення позову без розгляду.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством. Разом з тим, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статтей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача.

Отож, обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, звільнення позивача зі служби відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення зі служби грошового забезпечення в повному обсязі за період затримки такого розрахунку.

Військовою частиною НОМЕР_2 не було проведено з ОСОБА_1 під час звільнення зі служби (28.09.2017) остаточний розрахунок та не виплачено в повному розмірі індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

З матеріалів справи видно, що 29.08.2023 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 Військовою частиною НОМЕР_1 , на фінансовому утримані якої перебуває військова частина НОМЕР_2 , перераховано заборгованість з індексації грошового забезпечення в сумі 66314,96 грн.

Виходячи з наведеного, час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає з 28.09.2017 по 29.08.2023.

19.07.2022 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Оскільки з позовною заявою позивач звернувся до суду після встановлення вказаного обмеження, то час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 розраховується з врахуванням шестимісячного обмеження та складає з 28.02.2023 (29.02.2023 відсутнє, тому вказано 28.02.2023) по 28.08.2023 (включно) (181 день).

Щодо визначення конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід зазначити наступне.

Як вказано у довідці Військової частини НОМЕР_1 №36/796 від 03.08.2023, розмір грошового забезпечення позивача за липень 2017 року склав 11591,87 грн., за серпень 2017 року 7178,50 грн.

Відтак середньоденний заробіток становить 302,74 грн. (18770,37 грн./62 дні).

Тому, сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (302,74 грн.) на число календарних днів за період з 28.02.2023 (29.02.2023 відсутнє, тому вказано 28.02.2023 (кількість днів порахована без врахування даної похибки) по 28.08.2023 (включно) (181 день), становить 54795,94 грн., а не 54794,94 грн., як вказано судом першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині суми, яка підлягає стягненню з військової частини на користь позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача в частині витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне.

За приписами частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Слід зазначити, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Як вбачається із наявних у справі письмових доказів, позивачем укладено договір про надання правничої допомоги від 30.08.2023, укладений між позивачем та адвокатським бюро Губара Володимира. Також надано акт виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги.

Згідно з актом виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги від 30.08.2023, адвокатом в ході надання правничої допомоги в межах даної справи надано позивачу послуги на загальну вартість 4000 грн: складання позовної заяви від 04.09.2023, формування доказової бази, групування доказів, додатку до позовної заяви, їх роздруківка. При цьому, згідно з договором та актом оплата послуг здійснюється у строк до 01.01.2025 шляхом внесення коштів на рахунок Бюро.

Судом першої інстанції було стягнуто з військової частини на користь позивача 1500 грн. Підстави для подальшого зменшення суми витрат позивача на правничу допомогу відсутні.

Згідно ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 241, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 460/20763/23 - змінити, а саме: абзац третій резолютивної частини рішення суду викласти в наступній редакції: «Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 54795,94 грн».

В решта частині оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук