Справа № 320/37651/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року № 320/37651/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформлене листом від 31.05.2023 № 17010/03-16, про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» на підставі її заяви від 13.03.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 13.03.2023 пенсію за віком у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідках Державної податкової служби України від 19.01.2023 №7 та від 19.01.2023 №6 відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», зарахувавши до її стажу державної служби періоди проходження нею державної служби згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984, вкладишом до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 21.10.2022;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення призначення їй пенсії, як державному службовцю, на підставі Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу». Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві протиправно відмовило у призначенні пенсії, пославшись на відсутність у Позивача необхідного страхового стажу на державній службі (10 років).

Обґрунтовуючи прийняте рішення Відповідач указав, що стаж державної служби Позивача станом на 01.05.2016 становив 7 років 10 місяців 10 днів. При цьому період роботи в органах податкової інспекції до стажу державної служби Позивача зараховано не було.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, наявні у справі, суд встановив наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як вбачається з обставин цієї справи та підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984, вкладишом до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 21.10.2022, позивач, починаючи з 02.11.1992 по 31.12.2021 та з 21.10.2022 по 31.07.2023 безперервно працювала на різних посадах в органах державної податкової служби.

Так, зокрема:

- з 02.11.1992 по 01.01.1994 на посаді начальника відділу оподаткування малих підприємств у Державній податковій інспекції по Шевченківському району міста Києва;

- з 01.01.1994 по 02.04.1996 на посаді начальника управління податків і зборів заступника начальника інспекції у Державній податковій інспекції по Шевченківському району міста Києва;

- з 03.04.1996 по 26.11.1996 на посаді головного державного податкового інспектора відділу оподаткування юридичних осіб управління податків і зборів у Державній податковій інспекції по Мінському району міста Києва;

- з 26.11.1996 по 01.04.1998 на посаді начальника відділу примусового стягнення податків у Державній податковій адміністрації по Мінському району міста Києва;

- з 01.04.1998 по 10.05.2000 на посаді начальника відділу примусового стягнення податків у Державній податковій інспекції по Мінському району міста Києва;

- з 10.05.2000 по 15.01.2001 на посаді начальника відділу стягнення платежів до бюджету у Державній податковій інспекції по Мінському району міста Києва;

- з 15.01.2001 по 19.03.2001 на посаді заступника начальника інспекції начальника відділу стягнення платежів до бюджету у Державній податковій інспекції по Мінському району міста Києва;

- з 19.03.2001 по 26.12.2001 на посаді заступника начальника інспекції начальника управління стягнення податкової заборгованості у Державній податковій інспекції у Мінському району міста Києва;

- з 26.12.2001 по 25.09.2003 на посаді заступника начальника інспекції начальника управління стягнення податкової заборгованості у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 25.09.2003 по 14.02.2005 на посаді заступника начальника інспекції начальника управління стягнення податкового боргу у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 14.02.2005 по 29.04.2005 на посаді заступника начальника інспекції начальника управління забезпечення податкових зобов`язань у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 29.04.2005 по 01.09.2005 на посаді начальника управління забезпечення податкових зобов`язань у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 01.09.2005 по 01.01.2007 на посаді начальника відділу погашення прострочених податкових зобов`язань у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 01.01.2007 по 13.03.2012 на посаді начальника управління погашення прострочених податкових зобов`язань у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 13.03.2012 по 18.06.2013 на посаді начальника управління погашення податкового боргу у Державній податковій інспекції у Оболонському районі міста Києва;

- з 18.06.2013 по 29.01.2014 на посаді заступника начальника управління начальника відділу з питань координації погашення заборгованості управління обслуговування платників податків у ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві;

- з 29.01.2014 по 21.11.2014 на посаді начальника відділу погашення заборгованостей у ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві;

- з 21.11.2014 по 17.12.2015 на посаді начальника управління погашення заборгованостей у ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- з 17.12.2015 по 01.12.2016 на посаді начальника відділу погашення боргу у ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- з 01.12.2016 по 05.04.2017 на посаді начальника управління погашення боргу у ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- з 06.04.2017 по 14.12.2017 на посаді начальника відділу стягнення та роботи з безхазяйним майном території обслуговування Оболонського району управління погашення боргу у Головному управлінні ДФС у м. Києві;

- з 14.12.2017 по 31.12.2021 на посаді головного державного інспектора відділу технічного та криптографічного захисту інформації управління охорони державної таємниці технічного та криптографічного захисту інформації у Головному управлінні ДФС у м. Києві;

- з 21.10.2022 по 31.07.2023 на посаді головного державного інспектора відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Департаменту інфраструктури та господарського забезпечення у Державній податковій службі України.

За період роботи в органах державної податкової служби позивачу:

- 02.11.1992 присвоєно персональне звання «Радник податкової служби ІІІ рангу» (запис № 10 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984);

- 27.10.1994 склала присягу державного службовця (запис № 12 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984);

- 26.11.2004 - присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІ рангу» (запис № 22 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984);

- 18.06.2013 - присвоєно 11 ранг державного службовця (запис № 29 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984);

- 01.01.2014 - позивачу присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної служби ІІ рангу»;

- 08.02.2021 присвоєно 5 ранг державного службовця в межах категорії «Б» посад державної служби (запис № 40 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984).

Станом на 01.05.2016 (на дату набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу») стаж державної служби Позивача становив понад 20 років, у той же час вона продовжувала проходити державну службу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 13.03.2023 про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

За результатами розгляду зазначеної заяви відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, викладене у листі від 31.05.2023 № 17010/03-16. Відповідач посилався на відсутність у Позивача необхідного страхового стажу на державній службі (10 років).

Обґрунтовуючи прийняте рішення відповідач указав, що стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016 становив 7 років 10 місяців 10 днів. При цьому період роботи в органах податкової інспекції до стажу державної служби позивача зараховано не було.

З 20.12.2021 позивачу було призначено пенсію за віком, однак не за статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», а на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач, вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування до її стажу державної служби періоди проходження нею державної служби з 02.11.1992 по 31.12.2021 та з 21.10.2022 по 31.07.2023 в органах державної податкової служби згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984, вкладишом до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 21.10.2022 та відмови у призначенні пенсії протиправними, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом №889-VIII, який набрав чинності 01.05.2016.

Статтею 90 Закону №889-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Так, до 01.05.2016 діяло законодавство у сфері державної служби, яке передбачало право державного службовця на призначення пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону № 3723-VIII.

Відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

В даному випадку для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і розділу ХІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на день звернення позивачки із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону № 889-VIII, ОСОБА_1 досягла віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та у неї наявний страховий стаж і стаж державної служби, необхідний для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Згідно частини 3 статті 45 Закону №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Судом встановлено, що позивачка з заявою про призначення пенсії за віком як державному службовцю звернулася до пенсійного органу 13 березня 2023 року, нарахування та виплата такої пенсії повинно проводитись саме з дня звернення з відповідною заявою, тобто з 13.03.2023.

Щодо позовної вимоги про урахування довідок про складові заробітної для призначення пенсії державного службовця, виданих Державною податковою службою України 19.01.2023 №6 та №7, то суд зазначає наступне.

Так, позивачка на час звернення за призначенням пенсії не займала посаду державної служби, тому з урахуванням положень ст.37 Закону №3723-ХІІ розмір пенсії позивачки підлягає обчисленню із заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Отже, пенсія ОСОБА_1 підлягає обчисленню у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідках від 19.01.2023 №6 та №7.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.01.2023 у справі №340/4184/21 та узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 13.02.2019 у справі №822/524/18.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав суду достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили, що рішення, оформлене листом від 31.05.2023 № 17010/03-16, про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» на підставі її заяви від 13.03.2023 прийняте відповідно до норм законодавства, з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для їх вчинення.

Беручи до уваги повноваження суду, визначені у статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене листом від 31.05.2023 № 17010/03-16, зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачці з 13.03.2023 пенсію державного службовця відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, здійснивши перерахунок і виплату пенсії (з урахуванням виплачених сум) на підставі довідок від 19.01.2023 №6 та №7 про складові заробітної для призначення пенсії державного службовця, виданих Державною податковою службою України.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 50000,00 грн. завданої моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90425178) та від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88027776).

При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач стверджує, що у зв`язку з тривалою протиправною бездіяльністю відповідача та не призначенням пенсії вона була змушена, попри наявні у неї хвороби та її немічний стан, особисто приходити на прийом до посадових осіб Відповідача, зокрема, 20.01.2023 та 13.03.2023, доводити свою правоту і відстоювати право на одержання пенсії. У цей період позивач зазнала значного фізичного болю, адже попри біль у колінному суглобі, вона тричі відвідувала управління пенсійного фонду та просила призначити їй пенсію.

Фактично, доводи позивача зводяться виключно до тверджень про заподіяння йому відповідачем моральних страждань, однак обґрунтованого доказу цих тверджень позивач не надає.

На переконання суду не є достатнім лише тверджень позивача про завдання йому моральної шкоди для задоволення відповідної вимоги. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір, оскільки у протилежному випадку існує загроза заявлення позивачами безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, та без надання доказів завдання такою бездіяльністю втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.

Наведене, у свою чергу, суперечитиме положенням частини першої статті 77 КАС України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому суд зауважує, що згідно з частиною другою цієї ж статті на відповідача лише покладено обов`язок по доведенню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, а тому саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.

Суд також звертає увагу позивачки на положення частини першої статті 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Засади змагальності покладають на позивача обов`язок довести суду правомірність вимог, викладених у позовній заяві, зокрема, у даному випадку, щодо заподіяння моральної шкоди.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

Отже, наведена позовна вимога позивача підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 147,20 грн., зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 2 147,20 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 251, 255, 291 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, оформлене листом від 31.05.2023 № 17010/03-16, про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» на підставі її заяви від 13.03.2023;

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 13.03.2023 пенсію за віком у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного у довідках Державної податкової служби України від 19.01.2023 №7 та від 19.01.2023 №6 відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII «Про державну службу», пунктів 10 та 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», зарахувавши до її стажу державної служби періоди проходження нею державної служби з 02.11.1992 по 31.12.2021 та з 21.10.2022 по 31.07.2023 згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.08.1984, вкладишом до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 21.10.2022.

4. Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.