Справа № 420/20713/23
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 р. Категорія 106000000м. ОдесаСправа № 420/20713/23
Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Домусчі С.Д., Шляхтицького О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що позивач з 22 липня 2020 року по 20 травня 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та 23 травня 2023 року його було звільнено з військової служби. У період проходження військової служби позивача нарахування йому грошового забезпечення здійснювалося у заниженому розмірі. Так, у період з 22.07.2020 року по 23.05.2023 року позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023. Вказане, на думку позивача, порушувало його соціальні права як військовослужбовця та свідчить про неналежне нарахування та виплату грошового забезпечення, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. При цьому, позивач наголошує, що через невірне нарахування відповідачем грошового забезпечення, йому у заниженому розмірі було нараховано та виплачено за спірний період матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки, грошову допомогу на оздоровлення за 2020-2023 роки, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022, 2023 роки. Відтак, вказані виплати мають бути перераховані позивачу, а недоплачені суми виплачені за рішенням суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку застосуванню підлягає механізм, який визначає множення саме розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., а не 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року. Крім того, під час проходження військової служби в особливий період, у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасник бойових дій (ст.16-2 Закону України «Про відпустки»).

ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, позивач просив суд апеляційної інстанції вийти за межі розгляду апеляційної скарги, скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.01.2024 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове судове рішення у даній частині, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 до 23 травня 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) № 225 від 19.05.2023 року старшого лейтенанта ОСОБА_1 начальника відділення автоматизованих систем управління звільнено із займаної посади на підставі пункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 146 від 23 травня 2023 року ОСОБА_1 виключено з особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах станом на 23.05.2023 року становить: календарна 06 років 06 місяців 18 днів, пільгова 00 років 05 місяців 18 днів, загальна 07 років 05 місяців 24 дні.

Щорічна основна відпустка за 2022 рік невикористана у кількості 16 діб, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 16 тисяч 612 гривень 40 копійок.

Щорічна основна відпустка за 2023 рік невикористана у кількості 10 діб, виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 тисяч 382 гривень 75 копійок.

Виплатити грошову допомогу на оздоровлення, згідно наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за 2023 рік, у розмірі 31 тисяча 148 гривень 25 копійок.

Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 390% від посадового окладу місячного грошового забезпечення за період з 01 по 23 травня 2023 року.

Виплатити надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% від посадового окладу з 21 тарифним розрядом з урахуванням посадового окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 23 травня 2023 року.

Відповідно до «Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки України, служби зовнішньої розвідки Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178, виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно, що належить до видачі № 7 від 23.05.2023, в сумі 25 тисяч 710 гривень 64 копійок.

Відпустка як учасника бойових дій, передбачену пунктом 12 частиною 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2020 по 2023 рік не надавалась, за 2020, 2021, 2022, 2023 роки за 56 днів виплатити грошову компенсацію у розмірі 58 тисяч 143 гривні 40 копійок.

Постійним або службовим житлом не забезпечувався.

13 липня 2023 року адвокатом Жосан Тетяною Юріївною до командира Військової частини НОМЕР_2 в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит № 1307 у якому представник просила надати наступну інформацію:

по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за серпень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у серпні 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Також, 13 липня 2023 року адвокатом Жосан Тетяною Юріївною до командира Військової частини НОМЕР_1 в інтересах ОСОБА_1 направлено адвокатський запит № 1306 у якому представник просила надати наступну інформацію:

по формі визначеній в Додатку 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджених наказом Міністерства оборони України 22 травня 2017 року № 280 (картка особового рахунку військовослужбовця) за період з 01 січня 2020 року по 23 травня 2023 року включно;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністру України від 28.02.2022 р. №168, за липень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у липень 2022 року;

копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , копію витягу із наказу (наказів) командира військової частини НОМЕР_2 про призначення на посаду (посади) протягом часу проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, допомог та компенсацій за період проходження військової служби у заниженому розмірі, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов зазначив, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року знайшли своє часткове підтвердження, а тому підлягають задоволенню частково.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач просив суд апеляційної інстанції вийти за межі розгляду апеляційної скарги, скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.01.2024 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове судове рішення у даній частині, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Отже, оскільки у своїй апеляційній скарзі апелянт не оскаржує рішення в частині обрахунку розміру посадового окладу за травень 2023 року, а позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, а не апеляційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 року, колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 цього ж Закону до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, держава гарантує військовослужбовцю належне матеріальне грошове забезпечення при проходженні ним військової служби, враховуючи при цьому як звання та посаду, так і характер й інтенсивність службових обов`язків.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року, суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII вказано, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.

Пунктом 2 постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до постанови № 704, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 постанови №704 (в первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103, у пункті 6 якої передбачено внесення змін до постанови №704, внаслідок яких пункт 4 постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, станом на 01.01.2018 та 01.01.2019 пункт 4 постанови № 704, визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року".

Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.

Вказаною постановою суду скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.

Відтак, з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

При вирішенні питання щодо можливості застосування мінімальної заробітної плати, в даному випадку не менше її 50 відсотків, як розрахункової величини при обрахунку посадового окладу, суд враховує, що пунктом 3 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Норми пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття Постанови №704, так і станом після 29.01.2020 неконституційними не визнавалися.

Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, оскільки всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм, перевагу слід надати положенням Закону, як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.

З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.12.2019 року у справі №240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за якою після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають, суд доходить висновку, що п.4 постанови № 704 з 29.01.2020 року має застосовуватись у наступній редакції:

«Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.».

З карток особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки вбачається, що розмір окладу за військове звання позивача з 2020 по березень 2022 року складає 1200 грн., у квітні 2022 року становить 1277,50 грн., з травня 2022 року по жовтень 2022 року складає 1270 грн., листопад 2022 року 1075,80 грн., з грудня 2022 року по квітень 2023 року становить 1200 грн., у травні 2023 року складає 2090,32 грн.

Розмір посадового окладу позивача у спірний період становив: січень 2020 року 2774,19 грн., з лютого по липень 2020 3440 грн., серпень 2020 року 3830,32 грн., з вересня 2020 року по квітень 2023 року 4650 грн., у травні 2023 року 8100 грн.

Як слідує з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 146 від 23 травня 2023 року, яким ОСОБА_1 виключено з особового складу та всіх видів забезпечення, то тарифний розряд позивача вказано 21, матеріали справи не містять доказів, що у спірний період такий розряд змінювався.

З урахуванням наявного правового регулювання щодо механізму визначення розміру посадового окладу, окладу за військове звання, визначеного постановою КМУ № 704, а також беручи до уваги 21 тарифний розряд позивача та відображені у картках особового рахунку, нараховані та виплачені позивачу суми, суд доходить висновку, що доводи позивача про здійснення відповідачами невірного розрахунку та виплати його грошового забезпечення є частково ґрунтовними та знайшли підтвердження в матеріалах справи.

При цьому, при розрахунку розміру посадового окладу з урахуванням 21 тарифного розряду, показник відповідного тарифного коефіцієнта позивача становить 2,64 (додаток № 1 до Постанови КМУ № 704).

З карток особового рахунку вбачається, що загалом розмір посадового окладу позивача фактично не був змінний та зазвичай становив 4650 грн., за виключенням січня 2020 (2774,19 грн.), з лютого по липень 2020 року (3440 грн.), серпня 2020 року (3830,32 грн.), травня 2023 року (8100 грн.)

За наведених даних розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався відповідачем при розрахунку грошового забезпечення позивача був визначений нарівні 2018 року, що підтверджується здійсненим розрахунком суду: 1762грн.*2,64=4651,68 грн.

При цьому, в частині обрахунку розміру посадового окладу позивача за травень 2023 року суд не вбачає порушень зі сторони відповідачів, оскільки такий розмір визначений відповідачем вірно з урахуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року.

Що стосується розрахунку розміру окладу за військове звання, суд зазначає наступне.

Так, при розрахунку розміру окладу за військове звання позивача (старший лейтенант), показник відповідного тарифного коефіцієнта становить 0,68 (додаток № 14 до Постанови КМУ № 704).

З карток особового рахунку ОСОБА_1 за 2020-2023 роки вбачається, що розмір окладу за військове звання позивача з 2020 по березень 2022 року складав 1200 грн., у квітні 2022 року становив 1277,50 грн., з травня 2022 року по жовтень 2022 року складав 1270 грн., листопад 2022 року 1075,80 грн., з грудня 2022 року по квітень 2023 року становив 1200 грн., у травні 2023 року складав 2090,32 грн.

За наведених даних розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовувався відповідачем при розрахунку грошового забезпечення в частині окладу за військове звання позивача був визначений нарівні 2018 року, а саме: 1762 грн.*0,68=1198,16 грн.

При цьому, в частині обрахунку розміру окладу за військове звання позивача за травень 2023 року суд не вбачає порушень зі сторони відповідачів, оскільки такий розмір визначений відповідачем вірно з урахуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року.

Статтею 7 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні.

Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 1 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2270 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, у розмірі 2102,00 гривні.

Статтею 7 Закону України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, у розмірі 2102,00 гривні.

Статтею 7 Закону України від 03 листопада 2023 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684 гривень та прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, у розмірі 2102,00 гривні.

Отже, матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачами, що позивачу посадовий оклад та оклад за військовим званням у спірний період (за виключенням травня 2023 року) обчислювався в порядку, визначеному п.4 постанови № 704 в редакції, яка втратила чинність, а саме виходячи із прожиткового мінімуму 2018 року, чим вчинено протиправні дії, а тому, позовні вимоги в даній частині є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, у спірний період у позивача виникло право на обчислення розміру грошового забезпечення шляхом застосування пункту 4 постанови №704 в первинній редакції, а саме множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, а саме особисті картки грошового забезпечення позивача, грошове забезпечення позивача (за виключенням травня 2023 року) обраховувалось з січня 2020 року з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, а не календарного року, який є значно меншим і що суперечить приписам постанови № 704.

Враховуючи вище викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у період з 29.01.2020 року по 23.05.2023 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України про Державний бюджет на перше січня відповідного року підлягають задоволенню частково.

Щодо позовних вимог зобов`язального характеру про необхідність перерахунку та виплати всіх інших належних за спірний період компенсацій та виплат, то такі вимоги є похідними та підлягають задоволенню, виходячи із розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року.

При цьому, відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у спосіб:

- визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 30.04.2023 року, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2022, 2023 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 року, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач, застосовуючи при обчислені посадового окладу та окладу за військовим званням прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року діяв правомірно, оскільки зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2024 року по справі № 420/20713/23, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді С.Д. Домусчі О.І. Шляхтицький