Справа № 420/22221/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2018 року по 25.07.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2018 року по 25.07.2023 року у сумі 553 455 гривень 20 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 і відповідно до наказу від 15.06.2020 року №82 позивача з 20.04.2018 року виключено зі списків особового складу. Однак не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р., яку в подальшому було виплачено 26.07.2023 року на виконання рішення суду у справі №420/13373/22. Таким чином, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачем наданий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнали та зазначили, що норми КЗпП України щодо виплати середнього заробітку не розповсюджуються на військовослужбовців. Окрім того, вважають, що суми середнього заробітку не можуть перевищувати суму невиплаченого заробітку, тобто мають бути пропорційними. У задоволенні позову просить відмовити.

18.09.2023 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін.

20.11.2023 року ухвалою суду витребувано у відповідача додаткові докази.

26.02.2024 року ухвалою суду повторно витребувано у відповідача додаткові докази.

01.04.2024 року у Міністерства оборони України витребувано інформацію щодо виплачених позивачеві сум грошового забезпечення при звільненні з ВЧ НОМЕР_1 .

Судом встановлені такі обставини по справі.

Позивач з 25.10.2013 року по 20.04.2018 року проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу від 20.04.2018 року №82 позивача з 20.04.2018 року виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2023 року у справі №420/13373/22 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року.

26.07.2023 року на виконання вищенаведеного судового рішення відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року у сумі 82370,85 грн (а.с. 12).

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті, оцінивши надані докази та приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Спір у цій справі виник у зв`язку із бездіяльністю відповідача щодо виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення.

Позивач зазначає, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 20.04.2018 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 26.07.2023 року, то відповідачем затримано розрахунок з 21.04.2018 року по 25.07.2023 року на 1922 дні, що є протиправною бездіяльністю.

Посилаючись на правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 та Постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, позивач здійснив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку який на його думку становить 553 455,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтями 116, 117 КЗпП України, в редакції на момент звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків прикордонного загону, було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, яка діяла на момент виплати позивачу індексації грошового забезпечення та на момент звернення позивача до суду, за затримку виплати якої позивач і просить нарахувати середній заробіток, передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягає виплаті позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації, розміру середнього заробітку, суд виходить з наступного.

Оскільки період затримки розрахунку з позивачем розпочався при попередній редакції ст. 117 КЗпП України та припинився вже за нової редакції, то суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України, як в попередній редакції, так і в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, яка діяла на момент звернення позивача до суду та на момент виплати позивачу індексації грошового забезпечення та якою визначено право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте, не більш, як за шість місяців.

Суд зазначає, що в постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 та від 21 лютого 2024 року у справі № 160/15380/22, у правовідносинах з аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин, Верховним Судом викладено висновок про необхідність застосування статті 117 КЗпП України в редакції згідно із Законом № 2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, за висновком Верховного Суду у постановах від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 року і після цього.

При цьому, ВС зазначено, що період до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, проте, період з 19.07.2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таким чином, період затримки виплати індексації розраховується з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 21.04.2018 р. по 19.07.2022 р. (дата набрання чинності Закону № 2352-ІХ), що становить 1550 календарних днів та шість місяців з 19.07.2022 року відповідно до редакції ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, тобто по 19.01.2023 року, що становить 184 календарних дні.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач повинен нарахувати та виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 21.04.2018 р. по 25.07.2023 року у сумі 553 455,20 грн. за 1922 дні затримки повного розрахунку при звільненні, оскільки з 19.07.2022 року набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців. Підстав для застосування іншого порядку обрахування строків та застосування закону, що втратив силу - суд не вбачає.

Згідно із довідкою про розміри грошового забезпечення позивача (а.с. 13) середньоденний заробіток позивача складає 309,20 грн, який розраховано виходячи з грошового забезпечення за лютий-березень 2018 року (а.с. 13) та кількості календарних днів у цих місяцях: (8899,92+9343,07) / 59.

При звільненні позивачу було нараховано та виплачено 6074,71 грн (за квітень 2018 року). На виконання Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2023 року у справі №420/13373/22 26.07.2023 року 82370,85 грн.

Таким чином, сума яка підлягала виплаті на момент звільнення становить (6074,71+82370,85=88445,56), що суд бере за 100%, з яких невиплачена сума індексації при звільненні становить 93,13% (82370,85 х100%) : 88445,56).

З урахуванням розміру середньоденного заробітку 309,20 грн, за період з 21.04.2018 р. по 19.07.2022 р. за 1550 к.д. середній заробіток становить 479260 грн., з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року за шість місяців (184 к.д.) складає 56892,80 грн, а всього за весь період 536 152,80 грн. При застосуванні визначених судом 93,13 %, така сума становить 499 319,10 грн.

На думку суду зазначена сума підлягає зменшенню до розумних, пропорційних та справедливих розмірів виходячи з наступного.

Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за вказаний період, суд застосовує Постанову ВП ВС від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц і зазначає наступне.

Згідно правової позиції ВП Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Також, згідно висновків Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 щодо застосування ст. 117 КЗпП України, який неодноразово застосовувався ВС і в інших справах наведеної категорії, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності, і цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Для вірогідного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі - з військової служби), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні.

На цьому акцентується увага у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Водночас, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а та від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, запропонований у справі № 480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

ВС зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Суд враховує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20 прийняті під час дії редакції ст.ст. 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року.

Водночас, суд вважає, що конструкції норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 27 квітня 2023 року у справі № 200/5415/20-а, від 08 червня 2023 року у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022 року, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Зміни, що внесені до цієї статі Законом №2352-IX від 01.07.2022 року стосуються лише періоду за який може бути виплачений середній заробіток за час затримки. В іншій частині вказана стаття залишена без змін.

При цьому, ВС КАС у Постанові від 30 листопада 2023 р. у справі 380/19103/22 та у Постанові від 10.04.2024 р. у справі 360/380/23 зазначаючи про те, що застосування практики ВП ВС у справах №761/9584/15-ц, № 480/3105/19 є недоречним, жодним чином не наводить обґрунтувань такої правової позиції.

Відсутність такого обґрунтування, дає суду підстави застосовувати саме ці постанови Великої Палати Верховного суду як такі що виснують правову позицію існуючу станом на день розгляду цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, ч. 2 ст. 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності ВП ВС вказано на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Щодо абз. 2 ч. 2 ст. 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, ВП ВС вказувала на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, ВП ВС наголошувалось, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховним Судом також зазначено, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

З огляду на наведені мотиви суд вважає, що відшкодування за час затримки, передбачене ч. 2 ст.117 КЗпП, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Суд застосовує принцип пропорційності враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що тривалістю строків не виплати індексації позивачу стала його пасивна поведінка, оскільки будучи звільненим 20.04.2018, позивач тільки 10.03.2021 року, тобто майже через три роки звернувся до відповідача із заявою про її нарахування та виплату. Рішення суду з цього приводу винесено 20.02.2023 року.

Не ставлячи під сумнів відсутність обмеження строку звернення до суду з такими вимогами, та не применшуючи обов`язок відповідача щодо своєчасності розрахунку і його відповідальності за вчинене, суд зазначає, що за наявності активної поведінки позивача, втрат які суттєво вплинули на майновий стан позивача, такі строки мали б бути значно меншими і не обліковуватись роками, як це допустив позивач. Зазначене дає підстави суду для врахування вказаних обставин та зменшення сум стягнення.

З огляду на викладене, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведені ВП ВС в Постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд дійшов висновків, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь за затримку розрахунку 41185,42 грн сума яка є співмірною, справедливою та такою, що відповідатиме обставинам цієї справи.

Варто зауважити, що розраховуючи суму середнього заробітку, суд додатково розділив навпіл суму невиплаченого доходу (82370,85 грн) на два, оскільки період за який його нараховано є вдвічі меншим від періоду затримки самої виплати.

Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде не зобов`язання нарахувати та виплатити суму за затримку розрахунку, а її стягнення з відповідача, оскільки вона визначена вищенаведеними розрахунками суду. Зазначене не свідчить про вихід суду за межі заявлених позовних вимог, а є одним із способів ефективного захисту порушеного права.

Виходячи з вищенаведених обставин, суд відхиляє всі заперечення відповідача які стосуються відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки вони спростовані встановленими за результатами розгляду справи обставинами, приписами вищенаведених нормативно-правових актів та практикою ВП Верховного Суду.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно від суми задоволених вимог, а саме 329,42 грн із розрахунку 7,44 % (відсоток задоволених вимог) від 4427,64 грн (сума сплаченого судового збору).

Керуючись ст. 241-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2018 року по 19.01.2023 року у сумі 41185,42 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 329,42 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.