Справа № 320/4634/23
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2023-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року № 320/4634/23

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області в якому просить суд:

-визнати протиправними дії Головного управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області, які полягають у відмові зарахувати ОСОБА_1 період навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24.08.1997 по 17.06.2000 до загального строку військової служби;

-зобов?язати Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області зарахувати ОСОБА_1 період навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24.08.1997 по 17.06.2000 до загального строку військової служби;

-зобов?язати Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області внести запис про проходження ОСОБА_1 військової служби у період навчання з 24.08.1997 по 17.06.2000 в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до відповідних документів та провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 24.08.1997 (день зарахування до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 24.08.1997 був зарахований на навчання до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовною, який закінчив 17.06.2000. Проте, всупереч вимогам Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992 «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» при розрахунку вислуги років військової служби йому не враховано період військової служби - навчання у Чернігівському ліцеї.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.03.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов відповідно до якого останній проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 , є громадянин України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Ніжинським МВ УМВС України в Чернігівській області, 12.11.1999, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позивач, 24.08.1997 був зарахований на навчання до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, який закінчив 17.06.2000, що підтверджується архівною довідкою від 26.09.2022 № 245.

Судом встановлено, що 22.09.2022 Позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо перерахунку вислуги років, а саме встановлення факту початку та походження військової служби в період навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою з 24.08.1997 року до 17.06.2000.

Листом від 07.12.2022 № 850 відповідач відмовив у перерахунку вислуги років, підставою відмови слугувала відсутність у чинній редакції закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» положень про ідентифікацію навчання у військовому ліцеї як відбування військової служби.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон № 2262). Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 6 ст. 2 Закону 2232 види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Приписами абзацу 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232, в редакції, чинній на момент вступу позивача до Чернігівського ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою, було визначено, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Згідно з ч. 2 вказаної статті закінченням перебування на військовій службі вважається день, з якого військовослужбовця взято на військовий облік у військовому комісаріаті у зв`язку із звільненням з військової служби, відчисленням з військово-навчального закладу або закінченням навчального закладу чи навчальних зборів, але не пізніше строку, вказаного у приписі.

Посилаючись на вказану норму у згаданій редакції, позивач вважає, що час навчання у ліцеї повинен бути зарахований до його загального строку військової служби.

Разом з тим, наведена редакція статті діяла до внесення Законом України від 18.06.1999 № 766-ХIV змін до Закону № 2232. Ця стаття була викладена в іншій редакції, яка вже не пов`язувала початок перебування на військовій службі із днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Вказані зміни набули чинності з 31.07.1999.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 2232, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, початком проходження військової служби вважається, зокрема, день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Отже, на час звернення позивача із вимогою про зарахування йому періоду навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою до строку військової служби, норма права, яка визначала, що початком перебування на військовій службі є день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), не діяла.

Положенням про військовий ліцей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1087, визначено, що військовий ліцей є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Суд встановив, що Чернігівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою був створений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490, з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Отже, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону № 2232, а тому, строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст. 2 цього Закону.

Слід зазначити, що в своїх постановах від 12.12.2019 у справі №818/1880/18, від 19.12.2019 у справі № 540/902/19 та від 12.02.2020 у справі №813/3997/17 Верховний Суду неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 "Про реформу системи військової освіти" військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Крім того, суд зважає на те, що законодавство визначає необхідною умовою прийняття на військову службу, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.

Так, за правилами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про загальний військовий обов`язок та військову службу" (у редакції, що діяла на час навчання позивача) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.

Положеннями ч. 1 ст. 20 вказаного закону було визначено, що на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах, - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.

В той же час, з матеріалів справи слідує, що позивачу на момент його зарахування до військового ліцею виповнилось лише 14 років. Тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу положень законодавства не міг бути призваним на військову службу.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що період навчання позивач з 24.08.1997 по 17.06.2000 у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою останнього до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України № 2232, в редакції, чинній протягом періоду навчання позивача в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, громадяни України, які призвані або добровільно вступили на військову службу, приймають Військову присягу на вірність народу України і тільки після цього можуть бути направлені на навчання чи для інших військових потреб за межі України.

Таким чином, період навчання позивача з 24.08.1997 по 17.06.2000 не може бути зараховано у загальний строк його військової служби.

Суд критично оцінює доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону № 2232, в редакції, чинній на момент його вступу до Київського військового ліцею, тобто, в редакції до 31.07.1999, з посиланням на ст. 58 Конституції України, оскільки період його навчання складав з 24.08.1997 по 17.06.2000. При цьому суд зазначає, що застосування наведених положень Закону №2232 в редакції, яка діяла в момент навчання та закінчення позивача ліцею, і чітко встановлювала момент, з якого починається перебування на військовій службі, що не призвело до звуження обсягу його прав у сфері проходження військової служби, оскільки його навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою є лише підготовкою до вступу на навчання до військового навчального закладу і не може вважатися безпосередньо військовою службою.

Наведене свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 у справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції.

Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia) та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia).

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої та другої ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який не довів правомірність своєї бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 77, 90, 139, 205, 242- 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.