Справа № 160/12950/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
20 травня 2024 року Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на строк до 08.07.2024 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу відстрочку від призову.
Разом з відзивом подано заяву про забезпечення позову.
Позивач просить забезпечити позов наступним чином:
- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією ОСОБА_1 до набрання законної сили рішення суду по суті позовних вимог.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що позивачу надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 08.06.2024 року згідно наказу Мінекономіки. Відповідач фактично відмовляється виконати функції з надання відстрочки на підставі бронювання, які на нього покладені. В листі від 26.04.2024 року відповідач зазначив, що позивач зарахований до оперативного резерву, а тому не підлягає зарахування на спеціальний військовий облік (бронювання) та підлягає призову на військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період. З огляду на таку позицію відповідач наразі вже вживає заходів, що спрямовані на мобілізацію позивача (в т.ч. під час прибуття позивача до відповідача його працівники намагалися усадити позивача до транспортного засобу для відправлення у військову частину. В листі від 26.05.2024 року відповідач вказав на необхідність позивачу особисто прибути до відповідача для отримання військово-облікового документа, що підтверджує обставину його вилучення та неповернення. Просить прийняти до уваги, що згідно розписки №1/0507 військово-обліковий документ позивача прийнятий на зберігання з метою проведення мобілізації. Тобто, відповідач планомірно та послідовно в поточному часі вживає заходів з мобілізації позивача. Якщо відповідачем до ухвалення судом рішення буде завершено заходи з призову позивача, статус позивача зміниться не «військовослужбовець», для якого не передбачено надання відстрочки, чим буде порушено права позивача.
Згідно ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову та подані матеріали, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно із ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Відповідно до положення ч. 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Інститут забезпечення адміністративного позову є однією із гарантій захисту прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб - позивачів (майбутніх позивачів) в адміністративному процесі; механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, ухваленого в адміністративній справі на користь позивача. Водночас заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача (майбутнього позивача) до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їхнього відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також, якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача), та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Із наведеного слідує, що при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог останнього щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими (репутаційними, службовими, іншими) наслідками.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 21.09.2023 року у справі №580/244/23.
Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 11.10.2023 року у справі №300/5005/22.
Листом відповідача від 26.04.2024 року №13/4213 представнику позивача повідомлено, що позивач має особисто з`явитися до відповідача для отримання військового квитка. Також вказано, що позивача зараховано до оперативного резерву першої чергу, а отже він не підлягає зарахуванню на спеціальний військовий облік (бронювання) та підлягає призову. Тотожну інформацію повідомлено листом від 26.04.2024 року №13/4214 безпосередньо позивачу.
Щодо існування підстав для забезпечення позову згідно п. 1 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає, що відповідні доводи позивача зводяться до того, що завершення відповідачем заходів з призову позивача незворотньо змінить його правовий статус, після чого не можливо буде реалізувати право на відстрочку.
З цього приводу суд зазначає, що існування заходів з призову позивача позивачем обґрунтовано посиланнями на те, що позивач 03.04.2024 року пройшов ВЛК, 04.04.2024 року отримав повістку на 05.04.2024 року, по якій з`явився, однак необхідні документи не отримав через усну відмову. Після цього позивач повторно з`явився до відповідача 12.04.2024 року, однак також не отримав необхідні документи, разом з цим в один з епізодів прибуття до відповідача позивача намагалися усадити в транспортний засіб для відправлення у військову частину. З викладених обставин підтвердженою є обставина отримання позивачем повістки на 05.04.2024 року (надано копію повістки), при цьому в наявності також копія повістки на 04.04.2024 року. При цьому як вказує сам позивач, по повістці на 05.04.2024 року він прибув до відповідача, також позивач прибув до відповідача повторно 12.04.2024 року.
Іншою підтвердженою обставиною є позиція відповідача, висловлена в листах від 26.04.2024 року, про те, що позивач не підлягає зарахуванню на спеціальний військовий облік (бронювання) та підлягає призову. Також на підставі розписки №1/0507 підтверджено, що у позивача вилучено військовий квиток з метою «проведення мобілізації».
Сукупність підтверджених обставин (вручення повістки, по якій позивач прибув, а потім повторно прибув вже з власної ініціативи, а також позиція відповідача про те, що позивач підлягає призову, вилучення військового квитка позивача з метою проведення мобілізації), не дає достатніх підстав для висновку про те, що відповідач саме вживає заходів, спрямованих на мобілізацію позивача. Як наслідок, відсутні підстави і для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі позивача, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.
На момент виникнення спірних правовідносин (квітень 2024 року) відповідне питання було врегульовано, зокрема, Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487 (далі Порядок №1487), згідно п. 79 якого районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки організовують оповіщення, зокрема, військовозобов`язаних про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для, зокрема, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям.
Додатком №11 до Порядку №1487 затверджено форму повістки.
Наразі додатково спірні правовідносини врегульовано Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (далі Порядок №560).
Згідно п. 28 Порядку №560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки.
Додатком №1 до Порядку №560 затверджено форму повістки.
Таким чином, заходи з призову позивача можуть бути здійснені шляхом вручення йому повістки. Позивачу повістка вручалася, по ній він прибув, після чого призваний не був, в подальшому повторно з власної ініціативи прибував до відповідача і також призваний не був, хоча в нього й було вилучено військовий квиток. З цих підстав констатує відсутність правових підстав для забезпечення позову за п. 1 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України. Наявні обставини справи підтверджують невизнання відповідачем позиції позивача щодо його права на відстрочку в зв`язку з бронюванням, однак це свідчить про існування спору, щодо чого подано та буде розглянуто відповідний позов. Однак наявні обставини не дають підстави для висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, оскільки ризик настання для позивача негативних наслідків при невжитті заходів забезпечення позову не підтверджено (наприклад, не надано непростроченого мобілізаційного розпорядження).
Отже, відсутні станом на день постановлення цієї ухвали підстави для висновку, що існуватиме неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття заходів забезпечення позову, а також що існуватиме необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому, оскільки позивачем не обґрунтовано невідворотність настання стверджуваних наслідків без застосування заходів забезпечення позову.
Крім того, суд зазначає, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Щодо існування підстав для забезпечення позову згідно п. 2 ч. 2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає, що змістовних та конкретних доводів існування підстав для забезпечення позову за згідно цієї норми права позивачем не наведено. Судом з власної ініціативи перевірено існування таких підстав та констатується їх відсутність.
Так, матеріали справи підтверджують обставину бронювання позивача згідно положень законодавства, а також позицію відповідача, яка заперечує право позивача на зарахування на спеціальний військовий облік, також обґрунтовану посиланнями на правові акти. Ці обставини свідчать про існування спору між сторонами, правова оцінка якому буде надана в ході судового розгляду. Водночас, очевидних ознак протиправності в діях відповідача судом наразі не встановлено, оскільки відповідні обставини ще мають бути перевірені в ході судового розгляду.
Наведені позивачем обґрунтування зводяться до існування спору з позивачем щодо правового статусу позивача та наявності правових підстав для його мобілізації.
Однак суд підкреслює, що такі обставини підлягають доказуванню в межах адміністративного процесу під час розгляду адміністративної справи по суті з дотриманням вимог процесуального закону стосовно оцінки доказів, з наданням можливості реалізації прав та виконання обов`язків усіх його учасників й не свідчать про очевидність ознак протиправності дій суб`єкта владних повноважень, охопленого предметом спору, та про порушення такими діями прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 10.10.2023 року у справі №120/2284/23.
Наявність очевидної протиправності спірного правового акту в даному випадку може бути виявлена судом при розгляді справи по суті, на підставі з`ясування фактичних її обставин, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їхній сукупності.
Суд зазначає, що необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.
За таких обставин, враховуючи приписи наведених положень актів національного законодавства, суд дійшов висновку, що у даному випадку підстави, передбачені ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України для забезпечення даного позову - відсутні, тому відмовляє у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко