Справа № 679/707/24
Суддя: Томілін О. М.
Дата ухвалення: 2024-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/16/2024
Справа № 679/707/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2024 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі: головуючого судді Томіліна О.М., з участю секретаря судового засідання Дмітрієвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нетішині в режимі відеоконференції справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нетішинського сектору Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та про скасування рішення про примусове повернення в країну походження або до 3-ої країни, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області із позовом до Нетішинського сектору Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та про скасування рішення про примусове повернення в країну походження або до 3-ої країни.

Ухвалою суду від 30.04.2024 позов залишено без руху, надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків позовної заяви.

02.05.2024 до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків та уточнена позовна заява.

Ухвалою суду від 03.05.2024 відкрито провадження у даній адміністративній справі, ухвалено розгляд справи проводити у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 13 травня 2024 року з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 07.05.2024 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом 3 днів з дня отримання копії даної ухвали, а також залучено до участі у розгляді даної справи в якості співвідповідача Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Позивач та його представник двічі не з*явилися в судові засідання, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від представника позивача двічі надходили клопотання про перенесення розгляду справи, до яких було долучено довідку №7 від 01.05.2024 про перебування представника позивача на лікарняному.

Так, відповідно до ч.10 ст.126 КАС України вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі. Представник позивача була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи за допомогою системи «Електронний суд» та додатково - телефонограмою, та про що також свідчить подані нею особисто заяви.

Згідно з вимогами ч.1, п.2 ч.3, ч.5 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки. У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів. До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише у разі повторної неявки.

Статтею 288 КАС України передбачено скорочені строки розгляду таких справ протягом 10 днів.

Враховуючи вищевикладене, справу розглянуто за відсутності позивача та його представника.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказує, що він є іноземцем громадянином Республіки Молдова, з 2020 проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 , з якою планує одружитися, періодично виїжджає за кордон. У незареєстрованому шлюбі народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вони у березні 2024 звернулися з заявою до органів РАЦС про визнання батьківства. Відповідачем 26.03.2024 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.203 КУпАП, на підставі якого 26.03.2024 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн., а в подальшому і прийняте рішення від 26.03.2024 про примусове повернення в країну походження або до 3-ої країни. Позивач вважає, що такі рішення порушують його права, зокрема, право на захист, права та інтереси батька дитини, не враховано, що позивач має сім*ю та постійне місце проживання в Україні, йому не має куди повертатися. Позивач не порушував законодавство України про правовий статус іноземців, не вчиняв дії, які суперечать інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров*я, захисту прав і інтересів громадян України. Враховуючи вищевикладене позивач просив скасувати спірні рішення.

Від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, в якому позовні вимоги відповідач не визнає, заперечує проти їх задоволення, вважає прийняті рішення законними та обґрунтованими, оскільки 27.11.2023 було встановлено, що позивач перебуває на території України понад встановлений Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року (далі Порядок №150), термін, тобто 90 днів. Позивача було притягнуто да адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження, яке позивач добровільно виконав та 07.12.2023 виїхав з території країни. Повторно позивач в*їхав на територію України 06.03.2024 та станом на 26.03.2024 перевищив загальну кількість днів перебування на 1 день. Враховуючи такі обставини відповідачем і прийняті оскаржувані рішення в межах повноважень та відповідно до вимог Закону, оскільки позивачем порушено законодавство України про правовий статус іноземців. При розгляді справ позивачу були роз*яснені його права, надано можливість надати пояснення, враховано вимоги ст.ст.33, 34 КУпАП. Посилання позивача на наявність сім*ї та дитини відповідач відхиляє, оскільки шлюб офіційно не зареєстровано, батьківство позивача нічим не підтверджено, позивач не звертався за отриманням посвідки на тимчасове проживання.

Представники відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у письмовому відзиві, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Судом установлено, що громадянин Республіки Молдова ОСОБА_2 порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме перевищив термін перебування на території України на 1 день повторно протягом року, отже, станом на 26.03.2024 позивач на території України перебував незаконно.

За порушення частини 3 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, перевищенні терміну перебування на 1 день повторно протягом року, 26.03.2024 стосовно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення серії та номеру ПР МХМ 001199 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.03.2024 ПН МХМ 001199 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень.

26.03.2024 Нетішинським сектором Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняте рішення № 015267 про примусове повернення в країну походження або до 3-ої країни громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 24.04.2024.

ОСОБА_2 повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення. Останній зобов`язався не пізніше 24.04.2024 залишити територію України. З вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ОСОБА_2 ознайомлений 26.03.2024.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року, а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

За таких обставин, з огляду на порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що у відповідності до положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є підставою для прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Судом не встановлено підстав для заборони примусового повернення або примусового видворення позивача, встановлених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд зауважує, що доводи позивача зводяться до того, що позивач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому Відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

Варто також додати, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

При цьому у даному конкретному випадку жодних підтверджень офіційного перебування позивача у шлюбі з громадянкою України як і народження дитини суду не надано. Таке є лише ствердженням позивача у позові.

Посилання позивача щодо порушення права на захист суд також відхиляє, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення від 26.03.2024 позивач особисто зазначив, що послуг перекладача та адвоката не потребує, українську мову розуміє.

За таких обставин, суд не бачить неспівмірності та непропорційності між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення ним міграційного законодавства.

Разом з тим, оскільки позивачу не заборонено в`їзд в Україну, тож після здійснення необхідних дій щодо законності перебування в Україні, він матиме можливість повернутися. При цьому доводи позивача про те, що йому немає куди виїжджати, суд також відхиляє, оскільки, як свідчать матеріали справи (а.с.83-85) та особисті твердження позивача у позові, він регулярно на тривалий та нетривалий час покидав територію України, а в подальшому повертався.

Враховуючи вищевикладене в задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 243, 288 КАС України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду безпосередньо або шляхом подачі апеляційної скарги через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Томілін