Справа № 420/19920/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/19920/23

Головуючий І інстанції: Бездрабко О.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 10.10.2023р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та третьої особи - Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

03.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Украероруху та третьої особи - Міністерства оборони України, в якому просив суд

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, з 24.02.2022р. в розмірі - 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, а за період з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р., з 01.07.2023р. по 07.07.2023р. - за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі - 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому з 24.02.2022р. додаткову винагороду згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168 в розмірі - 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, а за період з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р. та з 01.07.2023р. по 07.07.2023р. - за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі - 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України та починаючи з 30.04.2022р. брав участь у здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районі ведення бойових дій. Так, як зазначає позивач, 28.07.2023р. він звернувся із письмовою заявою до Украероруху щодо виплати заборгованості з додаткової винагороди, передбаченої у п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168 за період з 24.02.2022 р. у розмірі до - 30000 грн. та за період з 30.04.2022р. по 10.06.2023р. за участь у бойових діях, що надає право на отримання додаткової винагороди у розмірі - 100000 грн. в розрахунку на місяць. Однак, у задоволенні заяви було відмовлено з посиланням на те, що військовослужбовцям, відрядженим до Украероруху, такі виплати не передбачені. ОСОБА_1 вважає таку відмову незаконною, а бездіяльність відповідача в частині невиплати додаткової винагороди відповідно до п.1 вказаної Постанови - протиправною.

Відповідачі, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви, в якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Украероруху щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168 з 24.02.2022р. в розмірі - 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, а з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р. та з 01.07.2023р. по 07.07.2023р. - за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах. Зобов`язано Украерорух нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 24.02.2022р. додаткову винагороду згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168 в розмірі - 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, а з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р. та з 01.07.2023р. по 07.07.2023р. - за безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії, в розмірі - 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 30.10.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.10.2023р. і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

10.11.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

21.11.2023р. Міністерство оборони України також подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, підтримавши доводи скарги, просило скасувати судове рішення від 10.10.2023р. та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

16.12.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

19.02.2024р. від Украероруху надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішення Верховного Суду в адміністративних справах №160/14647/22, №160/13876/22, №320/10002/22, №320/10281/22, №320/10293/22 та №320/2090/23.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024р. клопотання апелянта залишено без задоволення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі в Збройних Сил України, що підтверджується посвідченням офіцера НОМЕР_1 .

03.02.2014р. наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №26 ОСОБА_1 , керівник польотами НОМЕР_2 авіаційної комендатури Повітряних Сил Збройних Сил України, був відряджений до Украероруху із залишенням на військовій службі у Збройних Силах України.

06.09.2018р. наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №577 встановлено укласти новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу, зокрема, майором ОСОБА_1 , старшим диспетчером з руху літаків (старший штурман) органу управління використання (менеджменту) повітряного простору центру обслуговування повітряного руху служби аеронавігаційного обслуговування Одеського РСП Украероруху.

06.09.2018р. позивачем було підписано новий контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років.

28.04.2022р. відповідачем прийнято наказ №17/вд на виконання розпоряджень Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 26.04.2022р. №10/1912/ПС-Е та заступника директора-начальника Украероцентру від 26.04.2022р. №3/22ДСК, яким для виконання поставлених задач майора ОСОБА_1 відряджений до АДРЕСА_1 на період з 27.04.2022р. по 26.05.2022р.

Майору ОСОБА_1 видано посвідчення про відрядження від 28.04.2022р. №103 з терміном 30 днів з 27.04.2022р. по 26.05.2022р.

23.05.2022 р. відповідачем прийнято наказ №20/вд на виконання розпоряджень Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 26.04.2022р. №10/1912/ПС-Е та №10/1916/ПС-Е, а також розпорядження заступника директора-начальника Украероцентру від 12.05.2022р. №1/48/БР, яким для виконання поставлених задач майору ОСОБА_1 продовжено термін відрядження до м.Курахове на строк по 14.06.2022р.

З 30.04.2022р. наказом командира оперативно-тактичного угрупування «Схід» (по стройовій частині) від 01.05.2022р. №96 визначено вважати майора ОСОБА_1 таким, що прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Схід», які залучаються та беруть безпосередню участь в здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань.

З 10.06.2022р. наказом командира оперативно-тактичного угрупування «Схід» (по стройовій частині) від 10.06.2022р. №124 визначено вважати майора ОСОБА_1 таким, що вибув зі складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Схід», які залучаються та беруть безпосередню участь в здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 08.05.2023р. №21/вд, на виконання розпоряджень Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 03.05.2023р. №350/165/3/329/ДСК/ОКП та заступника директора-начальника Украероцентру від 04.05.2023р. №6-19/62/23 ДСК для виконання поставлених задач майор ОСОБА_1 відряджений до оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» на період з 09.05.2023р. по 09.07.2023р.

З 09.05.2023р. наказом командира оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» (по стройовій частині) від 09.05.2023р. №123 визначено вважати позивача таким, що прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угрупування «Донецьк», які залучаються та беруть безпосередню участь в здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, з метою виконання службових (бойових) завдань.

У відповідності до довідок Міністерства оборони України, Військова частина НОМЕР_3 -11 від 21.01.2023р. №2022/окп/221/10, оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» від 10.06.2023р. №2022/окп/38/758, від 06.07.2023р. №2022/окп/38/830 та від 08.08.2023р. №2022/ОКП/28/1007, ОСОБА_1 приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії) з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р., з 01.07.2023р. по 07.07.2023р.

28.07.2023р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплати з 24.02.2022р. додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168

Однак, Одеський РСП Украероруху своїм листом від 01.12.2022р. повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для виплати цієї додаткової винагороди особам відрядженим до Украероруху. Такі виплати можуть бути встановлені лише тільки за умови прийняття відповідного рішення Уряду про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2001р. №104 в частині поширення цієї додаткової винагороди на зазначену категорію військовослужбовців.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи даний адміністративний позов, суд 1-ї інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного.

Статтею 17 Конституції України регламентовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі ст.43 Конституції України, кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У той же час, у відповідності до п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002р. за №5-рп/2002, служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Так, ч.5 ст.17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Ці положення, як зазначив у вказаному рішенні Конституційний Суд України, поширюються також на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України тощо.

За ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, що була ратифікована Україною 30.06.1961р., термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає й поняття грошового забезпечення, що відповідно до чинного законодавства виплачується за рахунок держави військовослужбовцям, поліцейським, особам рядового і начальницького складу за проходження державної служби особливого характеру.

Так, основу правового статусу військовослужбовців України становлять Конституція України, Закони України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII та, зокрема, «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008).

Профільним Законом щодо соціального і правового захисту військовослужбовців є відповідний Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII.

За приписами ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, дія якого, в силу приписів ч.1 ст.3, поширюється в тому числі на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У ч.2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абз.1 та 2 ч.4 вказаної вище статті, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» від 28.06.2023р. №3161-IX, Закон №2011-XII було доповнено ст.9-2, у відповідності до якої, додаткова винагорода військовослужбовцям під час дії воєнного стану. Під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, прийняття Закону №3161-IX створило відповідні умови для забезпечення належного рівня соціального захисту військовослужбовців шляхом законодавчого врегулювання питань виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану.

У відповідності до абз.1 та 2 п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ» від 07.02.2001р. за №104, військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, що передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби.

При цьому, грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.

Водночас, абз.3 п.1 Постанови КМУ №104 містить застереження, що виплата одноразової грошової винагороди за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну відрядженим військовослужбовцям не провадиться.

Абзацами 5, 6 п.1 цієї Постанови визначено, що виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, а також Державної кримінально-виконавчої служби. За цими відрядженими особами також зберігаються і всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії відносно соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.

За наслідком системного аналізу вказаних вище правових положень, суд апеляційної інстанції наголошує, що законодавцем визначено спеціальне правове регулювання грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій та встановлено, що його порядок і розміри визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як загальновідомо, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 (затв. Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX), введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

За приписами п.4 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022 Кабінет Міністрів України зобов`язаний, зокрема, невідкладно забезпечити фінансування і вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

У відповідності до п.6 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022р. №69/2022 Кабінету Міністрів України (було доручено) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання цих указів Кабінетом Міністрів України видано постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168, якою, серед іншого, передбачено на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди.

При цьому, жодних інших постанов щодо зміни складових грошового забезпечення позивача Кабінетом Міністрів України не приймалося.

Як визначено п.1 Постанови КМУ №168 (у редакції станом на 28.02.2022р.), на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі - 30000 грн. щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір додаткової винагороди збільшується до - 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 3 Постанови №168 доручено Міністерству фінансів опрацювати питання відносно збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.

Згідно з п.5 зазначеної Постанови №168, вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

У відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168» від 07.03.2022р. №217 внесено зміни до п.1 Постанови №168, виключивши в абз.1 слова «(крім військовослужбовців строкової служби)».

Відповідно до п.2 Постанови №217, вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168» від 22.03.2022р. №350 до Постанови №168 були внесені зміни, за якими, абз.1 пункту 1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка». Зміни набули чинності 24.03.2022.

Згідно з п.2 Постанови №350, вказана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022р.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168» від 01.07.2022р. №754 до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких в абз.1 п.1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінено словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»; після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)». Зазначені зміни набули чинності 08.07.2022р.

За п.2 Постанови КМУ №754, ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 01.06.2022р.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168» від 07.07.2022р. №793 до Постанови №168 були внесені зміни, згідно з якими: у п.1 в абз.1 слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць»; доповнено постанову п.2-1 такого змісту: « 2-1. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів».

Вказана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022р. (п.2 Постанови №793).

Отже, у силу абз.1 п.1 Постанови №168 (редакція на 19.07.2022р.), на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до абз.3 п.1 Постанови №168 (у редакції станом на 19.07.2022р.), виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Так, на стадії апеляційного перегляду даної справи спірним є питання стосовно наявності або ж відсутності у військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.

Варто наголосити на тому, що запровадження в Україні правового режиму воєнного стану зумовило появу до низки формально-юридичних чинників, передбачених чинним законодавством, та зміну підходу сприйняття певних суспільних явищ. Серед останніх варто вказати на об`єктивне зростання ролі та значення військовослужбовців як таких осіб, які несуть основний тягар протидії агресору, забезпечують оборону та захист держави, а також фактично зумовлюють можливість функціонування публічно-правових інституцій, бізнесу і життєдіяльності пересічних громадян.

Спірна додаткова винагорода на період дії воєнного стану фактично є новим, особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України, виплата якої, з одного боку, має регулярний щомісячний характер, а, з іншого, - обмежена строком дії воєнного стану в Україні. Правова природа вказаної виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.

Таким чином, Кабінет Міністрів України встановив додаткову винагороду в розмірі до - 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, зокрема, і військовослужбовцям Збройних Сил України.

Що ж до зазначення в вищезазначених Постановах про те, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24.02.2022р. та 01.06.2022р., суд апеляційної інстанції зазначає про неможливість надання Постанові №168 зворотної дії в часі, тобто застосування з дня набрання чинності Постановою №168, а тому такий підзаконний нормативно-правовий акт врегульовував відповідні правовідносини з моменту його чинності.

Крім того, Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023р. у справі №260/3564/22 дійшов висновку, що зміст внесених Постановою №793 змін до Постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 грн. щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, оскільки за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.

Варто зазначити, що зміст поняття «військовослужбовець» на законодавчому рівні розкрито у Положенні №1153/2008.

Також, Закон №2232-XII визначає військовослужбовців як громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

До категорії військовослужбовців також прирівнюються іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону проходять військову службу у Збройних Силах України.

Отже, військовослужбовцями є особи, які проходять державну службу особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язану із захистом держави, її цілісності та суверенітету.

В умовах ведення гібридної війни російської федерації проти України важливим залишається питання належного соціального захисту військовослужбовців, які фактично беруть участь у захисті державного суверенітету України.

У військово-соціальній сфері матеріальне забезпечення є аналогом системи гарантій у системі соціального захисту населення і включає професійні винагороди та премії військовослужбовцям, які виконують обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Безумовно, система матеріального забезпечення військовослужбовців виконує, у даному випадку, й стимулюючу функцію, що, окрім патріотизму, є потужною мотивацією і адекватною відповіддю держави, яка піклується про військовослужбовців під час дії воєнного стану.

Згідно зі ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Тобто, Україна зобов`язана вживати всіх можливих заходів для мотивації військовослужбовців та забезпечення соціальної підтримки членів їхніх сімей.

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їхньої службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Питання матеріального та морального стимулювання військовослужбовців під час дії воєнного стану і було врегульовано Постановою №168, якою на період дії воєнного стану запроваджено виплату додаткової винагороди військовослужбовцям.

У цьому контексті слід також зауважити, що правовими та соціальними наслідками прийняття такої Постанови №168 мала стати мотивація морально-психологічного стану та належний рівень виконання службових обов`язків, зокрема, військовослужбовцями Збройних Сил України стосовно захисту незалежності, територіальної цілісності та державного суверенітету України. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.11.2018р. у справі №824/166/15-а, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Як беззаперечно встановлено судами обох інстанцій, позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України, який був відряджений до Украероруху. При цьому, згідно з довідками Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_3 -11 від 21.01.2023р. №2022/окп/221/10 та Оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» від 10.06.2023р. №2022/окп/38/758, від 06.07.2023р. №2022/окп/38/830 і від 08.08.2023р. №2022/ОКП/28/1007, позивач дійсно приймав безпосередню участь у бойових діях, а саме - у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії з 30.04.2022р. по 10.06.2022р., з 09.05.2023р. по 31.05.2023р., з 01.06.2023р. по 30.06.2023р. та з 01.07.2023р. по 07.07.2023р.

Отже, позивач, в даному випадку, дійсно є діючим військовослужбовцем Збройних Сил України, який був відряджений до Украероруху.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 мав право на отримання додаткової щомісячної винагороди, установленої Постановою КМУ №168.

Так, п.153 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) за їх згодою можуть бути відряджені в інтересах оборони держави та її безпеки до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів із залишенням на військовій службі, але зі звільненням із займаної посади з дальшим призначенням на посаду відповідно до Переліку посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами, який затверджується Президентом України. Для заміщення вакантних посад у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах їх керівники надсилають до Міністерства оборони України письмовий запит про основні характеристики зазначених посад та професійні, освітні і кваліфікаційні вимоги, яким повинні відповідати військовослужбовці для зайняття таких посад. На підставі письмового запиту Міністерством оборони України здійснюється добір військовослужбовців для відрядження на посади в державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, державних та комунальних навчальних закладах. Рішення про відрядження військовослужбовців приймається Міністром оборони України. Відрядження оформлюється на підставі письмового запиту керівника державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального закладу освіти, рапорту військовослужбовця та відповідного подання наказами Міністра оборони України. Про призначення відряджених військовослужбовців на посади керівники державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти письмово повідомляють Міністерство оборони України.

Згідно з п.155 Положення №1153/2008, за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законом для військовослужбовців. При цьому, виплата грошового забезпечення та надання інших видів забезпечення відрядженим військовослужбовцям здійснюється у порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Так, «Переліком посад, що заміщуються військовослужбовцями Збройних Сил України, інших військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення у державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, та граничних військових звань за цими посадами» (затв. Указом Президента України від 03.05.2017р. за №126/2017) перебачено посади для заміщення військовослужбовцями в Украерорусі, з-поміж інших, в Українському центрі планування використання повітряного простору України та регулювання повітряного руху та Регіональних структурних підрозділах.

У силу вимог п.4 Кабінету Міністрів України «Про створення об`єднаної цивільно-військової організації повітряного руху України» від 19.07.1999р. №1281, фінансування витрат на утримання системи здійснюється за рахунок коштів, передбачених на ці цілі в державному бюджеті, а також частини коштів, що надходять від аеронавігаційних зборів та з інших джерел, не заборонених законодавством.

За змістом п.2 «Положення про Український центр планування використання повітряного простору України та регулювання повітряного руху» (затв. наказом Міністерства інфраструктури України та Міністерства оборони України від 07.07.2016р. за №232/348), Украероцентр є структурним підрозділом Украероруху та входить до об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України.

Підпунктом п.п.3,4 цього Положення №232/348 передбачено, що Украероцентр є головним оперативним підрозділом об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України, повноваження та функціонування якого в межах компетенції пов`язані з безперервним цілодобовим виконанням завдань з організації використання повітряного простору та оперативного сповіщення центральних органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій, визначених нормативно-правовими актами та організаційно-розпорядчими документами, з питань організації використання повітряного простору, регулювання повітряного руху і функціонування підрозділів об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України.

У відповідності до п.9 Постанови №1281, матеріально-технічне та інші види забезпечення функціонування Украероцентру для виконання покладених завдань здійснюються Міністерством оборони України та Украерорухом. Украероцентр безпосередньо підпорядковується директору Украероруху, а з питань, пов`язаних з виконанням завдань в інтересах оборони держави та її безпеки, - начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України.

Так, Украерорух є державним унітарним підприємством, яке входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та включене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015р. №83.

Погоджуючись із позицією суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову, колегія суддів повторно зазначає про те, що відповідно до абз.5 та 6 п.1 Постанови №104, виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені, зокрема, зазначені військовослужбовці. За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів, зокрема, Збройних Сил України.

За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.07.2019р. у справі №807/1920/16, відрядженим військовослужбовцям виплачуються види матеріального забезпечення, визначені законодавством для військовослужбовців, за рахунок коштів установи, до якої останній був відряджений.

У зв`язку з цим, на виконання вимог абз.2 п.1 Постанови №168, відповідач зобов`язаний був прийняти наказ про виплату позивачу спірної додаткової винагороди у відповідному розмірі.

Що ж стосується посилання відповідача на відсутність змін до кошторису в частині збільшення кошторисних призначень на оплату праці та грошове забезпечення Украероруху, суд зазначає таке.

Згідно зі ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Ромашов проти України» ((Romashov v. Ukraine), №67534/01, рішення від 27.07.2004р.) Європейський суд з прав людини зауважив про те, що реалізація особою права, яке пов`язана із отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, адже органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідно до правової позиції, сформованої Європейським судом з прав людини у справі «Кечко проти України» ((Kechko v. Ukraine), № 63134/00, рішення від 08.11.2005р.), у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з Державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти або закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Отже, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 16.06.2020р. у справі №206/4411/16-а, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Враховуючи зазначене, слід дійти висновку, що реалізація особою права, яке пов`язане із отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.06.2020р. у справі №206/4411/16-а.

З огляду на вказане, судова колегія вказує, що посилання апелянта на відсутність виділених з Державного бюджету коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов`язку щодо проведення нарахування та виплати спірної допомоги є необґрунтованими.

Більш того, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.09.2023р. у «зразковій» справі №260/3564/22 було визнано необґрунтованими посилання територіального управління на те, що в затвердженому ДСА України кошторисі Служби судової охорони на 2022р. та відповідному кошторисі Територіального управління видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної Постановою №168, не передбачалися та не затверджувалися, у зв`язку із чим існуючий за фондом оплати праці фінансовий ресурс не дозволяє здійснити таку виплату, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо неможливо поставити у залежність від видатків бюджету.

Як уже неодноразово наголошувалося судом апеляційної інстанції вище, виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби (абз.5 п.1 Постанови №104).

Тобто, відповідач дійсно є установою, відповідальною за нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Такої ж правової позиції з цих спірних питань дотримується і Верховний Суд, зокрема, у своїх постановах від 29.02.2024р. у справі №320/2090/23 та від 07.03.2024р. у справі №320/10293/22.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 23.05.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко