Справа № 600/867/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/867/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №68 від 07.02.2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру», період роботи на посадах інспектора, старшого інспектора, спеціаліста 2 категорії, завідуючої сектором, провідного спеціаліста в Генеральній прокуратурі України з 16 листопада 1998 року до 01 березня 2006 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років та до стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури України, що дає право на пенсію за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» період роботи з 02 березня 2006 року по 30 січня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 з 30.01.2024 року пенсію за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням наявного на день звернення стажу роботи за вислугу років більше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів більше 15 років, з розрахунку 60% від суми складових заробітної плати, зазначених в Довідках Офісу Генерального прокурора №21-1зп від 05 січня 2024 року «Про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років)» та №21-1зп від 05 січня 2024 року «Про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією)» та направити електронну пенсійну справу ОСОБА_1 з прийнятим рішенням до Головного Управління Пенсійного фонду України в Київській області для здійснення виплати призначеної пенсії за вислугу років.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Так, позивач вважає, що станом на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії в неї наявний необхідний стаж роботи на посадах прокурора 25 років. Проте відповідачем визначено, що вислуга років позивача становить 17 років 10 місяців 11 днів. З указаним позивач не погоджується, оскільки вважає, що її вислуга становить 25 років 2 місяці 16 днів, що підтверджується записами трудової книжки як документом, що підтверджує стаж роботи. Крім цього, позивач вважає, що відповідачем безпідставно не зараховано до стажу роботи за вислугу років періоди роботи на посадах інспектора, старшого інспектора, спеціаліста 2 категорії, завідуючої сектором, провідного спеціаліста в Генеральній прокуратурі України, який складає 7 років 3 місяці 16 днів, оскільки такі відповідають вимогам посад державної служби згідно з положеннями Закону України «Про державну службу» та наказів Генерального прокурора України. У зв`язку з цим позивач вважає протиправною відмову відповідача у призначенні їй пенсії за вислугу років, оскільки така порушує її право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 01 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у розгляді справи Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області належним чином засвідчені копії документів, які слугували підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що до розрахунку стажу за вислугу років враховано всі періоди роботи позивача. Так, при опрацюванні наданих позивачем документів для призначення пенсії за вислугу років пенсійним органом розраховано страховий стаж, який становить 26 років 7 місяців 10 днів, а стаж роботи за вислугу років становить 17 років 11 місяців 11 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 17 років 10 місяців 11 днів. У зв`язку з цим відповідач не вбачає протиправним дій по відношенню до позивача. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач подав до суду відповідь на відзив. Однак указану суд не бере до уваги, оскільки відповідно до змісту частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначені особливості розгляду даної категорії справ, у цій справі заявами по суті справи є позов та відзив.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчила у 2006 році Національну юридичну академію імені Ярослава Мудрого і отримала вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юрист, що підтверджується дипломом спеціаліста від 06 лютого 2006 року серії НОМЕР_1 .

Дослідженням записів трудової книжки серії НОМЕР_2 судом встановлено, що позивач працювала в органах прокуратури на таких посадах:

- з 16 листопада 1998 року по 01 лютого 1999 року інспектор секретаріату управління організаційно-правового забезпечення Генеральної прокуратури України;

- з 01 лютого 1999 року по 11 лютого 2002 року інспектор секретаріату Генеральної прокуратури України;

- з 11 лютого 2002 року по 26 липня 2002 року старший інспектор секретаріату Генеральної прокуратури України;

- з 26 липня 2002 року по 28 травня 2003 року старший інспектор головного управління нагляду за додержанням законів органами, які провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство Генеральної прокуратури України;

- з 28 травня 2003 року по 18 лютого 2004 року спеціаліст 2 категорії секретаріату управління документального та програмного забезпечення головного управління справами Генеральної прокуратури України;

- з 18 лютого 2004 року по 28 травня 2004 року спеціаліст 2 категорії секретаріату управління справами Генеральної прокуратури України;

- з 28 травня 2004 року по 14 січня 2005 року завідувач сектору відправлення вихідної кореспонденції секретаріату управління справами Генеральної прокуратури України;

- з 14 січня 2005 року по 05 грудня 2005 року завідувач сектору відправлення вихідної кореспонденції секретаріату управління документального та програмного забезпечення головного управління справами Генеральної прокуратури України;

- з 05 грудня 2005 року по 01 березня 2006 року провідний спеціаліст сектору приймання та реєстрації вхідної кореспонденції відділу організації діловодства (секретаріату) управління справами Генеральної прокуратури України;

- з 02 березня 2006 року по 03 травня 2007 року старший помічник прокурора Деснянського району м. Києва Прокуратури м. Києва;

- з 03 травня 2007 року по 15 листопада 2011 року помічник прокурора Деснянського району м. Києва Прокуратури м. Києва;

- з 15 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання та досудового слідства управління нагляду за додержанням законів органами, які провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання до досудове слідство Прокуратури м. Києва;

- з 21 травня 2012 року по 30 листопада 2012 року старший прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання та досудового слідства управління нагляду за додержанням законів органами, які провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання до досудове слідство Прокуратури м. Києва;

- з 30 листопада 2012 року по 24 грудня 2012 року старший прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Прокуратури м. Києва;

- з 25 грудня 2012 року по 24 жовтня 2013 року старший прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби Головного управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- з 24 жовтня 2013 року по 16 червня 2014 року старший прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби Головного управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- з 16 червня 2014 року по 14 липня 2014 року старший прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- з 21 серпня 2015 року по 21 липня 2016 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби Департаменту нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України;

- з 21 липня 2016 року по 17 серпня 2016 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України;

- з 17 серпня 2016 року по 28 жовтня 2019 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України;

- з 28 жовтня 2019 року по 21 грудня 2019 року - прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України;

- з 22 грудня 2019 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Департаменту нагляду за додержанням законів Службою безпеки України та Державною прикордонною службою України Генеральної прокуратури України.

Крім цього, із записів трудової книжки вбачається, що 28 травня 2003 року позивач прийняла Присягу державного службовця, а 10 лютого 2011 року Присягу працівника прокуратури.

30 січня 2024 року позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з розпискою-повідомленням до заяви від 30 січня 2024 року про призначення пенсії позивач додала, зокрема, такі документи: довідки про заробітну плату, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації), паспорт (ID-картка), трудову книжку, диплом про навчання, свідоцтво про народження, свідоцтво про народження дитини.

Рішенням №68 від 07 лютого 2024 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю стажу за вислугу років 25 років.

З наведеного рішення вбачається, що страховий стаж особи ( ОСОБА_1 ) становить 26 років 7 місяців 10 днів. При цьому стаж за вислугу років становить 17 років 11 місяців 11 днів, в тому числі на посаді прокурора 17 років 10 місяців 11 днів.

Також пенсійним органом зазначено, що за наданими документами до розрахунку стажу за вислугу років враховано всі періоди.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З обставин справи вбачається, що спірні відносини виникли у зв`язку з відмовою пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень призначити позивачу за її заявою пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).

З огляду на набрання чинності Законом №1697-VII, втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, саме в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.

Водночас, підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 86 Закону №1697-VII, за змістом якої збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Так, відповідно до вимог частин першої та другої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною п`ятою статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п`ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, із розрахунку 60 відсотків місячної заробітної плати за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Передбачене цією частиною зниження віку для жінок застосовується також до завершення періоду підвищення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. До досягнення віку, встановленого цією частиною, право на пенсію за віком мають чоловіки 1960 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 31 грудня 1957 року; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1958 року по 31 грудня 1958 року; 56 років - які народилися з 1 січня 1959 року по 31 грудня 1959 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1960 року по 31 грудня 1960 року.

Згідно з частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії (частина восьма статті 86 №1697-VII).

Отже, для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» необхідна наявність двох складових для призначення пенсії за вислугу років, а саме: вислуги років (25 років) та роботи на посадах прокурорів (15 років).

При цьому, для набуття необхідної для призначення пенсії вислуги років за Законом України «Про прокуратуру» враховується не будь-яка робота та посада (загальний страховий стаж), а лише та, що передбачена частиною шостою статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Частиною першою статті 15 Закону №1697-VII визначено, що прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; перший заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; перший заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; заступник керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник підрозділу Офісу Генерального прокурора; керівник підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; заступник керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора; заступник керівника підрозділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; прокурор Офісу Генерального прокурора; прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник обласної прокуратури; перший заступник керівника обласної прокуратури; заступник керівника обласної прокуратури; керівник підрозділу обласної прокуратури; заступник керівника підрозділу обласної прокуратури; прокурор обласної прокуратури; керівник окружної прокуратури; перший заступник керівника окружної прокуратури; заступник керівника окружної прокуратури; керівник підрозділу окружної прокуратури; заступник керівника підрозділу окружної прокуратури; прокурор окружної прокуратури (у тому числі прокурор - стажист окружної прокуратури).

Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі (частина друга статті 15 Закону №1697-VII).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. В той же час, до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.

В Законі України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Загальний трудовий стаж - це загальна тривалість як трудової, так і іншої суспільно корисної діяльності особи, з якою законодавство України пов`язує певні правові наслідки в пенсійному забезпеченні.

Тобто, зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «стаж страховий», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Водночас, як зазначалось вище, частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи, зокрема, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі Закон №3723-XII, чинний на час проходження служби) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Постановою Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII встановлено, що дія Закону України «Про державну службу» поширюється на працівників державних органів Республіки Крим, органів місцевого та регіонального самоврядування, які прирівнюються до відповідних категорій посад службовців, якщо інше не передбачено законодавством України.

Відповідно статті 2 Закону №3723-XII посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Згідно статті 17 Закону №3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки».

Державний службовець підписує текст Присяги, який зберігається за місцем роботи. Про прийняття Присяги робиться запис у трудовій книжці.

Згідно статті 24 Закону №3723-XII прийняття на державну службу, просування по ній службовців, стимулювання їх праці, вирішення інших питань, пов`язаних із службою, проводиться відповідно до категорій посад службовців, а також згідно з рангами, які їм присвоюються.

Відповідно статті 25 Закону №3723-XII основними критеріями класифікації посад державних службовців є організаційно-правовий рівень органу, який приймає їх на роботу, обсяг і характер компетенції на конкретній посаді, роль і місце посади в структурі державного органу.

Установлюються такі категорії посад державних службовців:

шоста категорія - посади керівників управлінь, відділів, служб районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, спеціалісти управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади;

сьома категорія - посади спеціалістів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, їх управлінь і відділів, інші прирівняні до них посади.

Віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі Порядок №283, чинний на час проходження служби) до стажу державної служби зараховується робота (служба) в тому числі: на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Згідно пунктом 4 Порядку №283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Скарги, пов`язані з визначенням стажу роботи державних службовців, розглядаються згідно з чинним законодавством.

Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Таким чином, умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію на підставі статті 86 Закону №1697-VII, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти.

Тобто, час роботи на посадах державних службовців, які займають особи без вищої юридичної освіти, не може бути зарахованим до вислуги років.

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №464/7474/16-а вказав, що спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, не може зараховуватися трудова діяльність на посаді державного службовця, кваліфікаційні умови якої (посади) не вимагали від особи, яка її обіймала, вищої юридичної освіти, а особа, яка фактично її обіймала, такої освіти не мала; чи коли через якийсь час на підставі нормативного регулювання такі умови до згаданої посади були запроваджені, а особа, яка продовжувала її обіймати, здобула вищу юридичну освіту; або містить такі умови, але особа, яка обіймала посаду державного службовця, не мала відповідної освіти чи мала спеціальну, гуманітарну чи іншу вищу освіту, але не юридичну, тощо.

Судом встановлено, що позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років 30 січня 2024 року. Отже, станом на цю дату вона повинна мати 25 років вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів на менше 15 років.

Як вбачається із записів трудової книжки позивача, остання у період з 16 листопада 1998 року по 01 березня 2006 року працювала в Генеральній прокуратурі України на посадах інспектора, старшого інспектора, спеціаліста 2 категорії, завідувача сектору, спеціаліста сектору. При цьому протягом зазначеного періоду роботи позивач прийняла Присягу державного службовця і їй були присвоєні 11-й, а в подальшому 10-й ранг державного службовця.

Період роботи позивача з 02 березня 2006 року по 30 січня 2024 року (дата звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру») є безперервною службою на посадах прокурорів в органах прокуратури України.

Разом з цим, як вбачається з оскаржуваного рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області обґрунтувало свою відмову відсутністю у позивача необхідного стажу за вислугу років 25 років. При цьому пенсійний орган вказав, що до розрахунку стажу за вислугу років враховано всі періоди.

Стосовно наведеного суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (далі Порядок №22-1), встановлено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; з`ясовує наявніcть у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку; видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 7). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.

Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії пенсійний орган зобов`язаний діяти згідно вказаного Порядку №22-1, зокрема, розглянути подані документи та прийняти рішення за результатами розгляду такої заяви.

Суд зазначає, що загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Водночас з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та наведені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зауважити, що відмова уповноваженого органу у призначенні особі пенсії за віком повинна ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованою, тобто такою, що прийнята з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, відповідач вказав, що згідно з наданими позивачем документами до розрахунку стажу за вислугу років враховано всі періоди. Водночас така вислуга становить 17 років 11 місяців 11 дні, в тому числі на посаді прокурора 17 років 10 місяців 11 днів.

Проте, всупереч наведеним вище положенням, відповідачем не зазначено, яким чином та на підставі яких документів ним було здійснено розрахунок вислуги років позивача і не вказано, які саме періоди її роботи зараховано до вислуги років.

Також в оскаржуваному рішенні відповідач не зазначив, які саме періоди роботи позивача не було зараховано до її вислуги років для призначення пенсії (що і слугувало мотивом прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії), не навівши при цьому жодних обґрунтувань. Тобто, пенсійним органом при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджувались належним чином періоди роботи позивача, а також, у разі наявності сумнівів, не було витребувано інших додаткових документів на підтвердження стажу роботи, що в свою чергу призвело до того, що пенсійний орган уникнув обов`язку щодо надання належної оцінки таким документам.

Поданий відповідачем відзив на позовну заяву не містить обґрунтованих доводів щодо указаного вище питання.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем не здійснено всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів для призначення пенсії. Отже, прийняте рішення щодо відмови у призначенні пенсії є необґрунтованим та передчасним, а тому підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, позов в указаній частині підлягає задоволенню.

Поряд з цим при вирішенні позовних вимог та обранні належного засобу відновлення порушеного права, суд враховує, що позивачем в даній позовній заяві заявлено вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії та зобов`язання призначити пенсію, враховуючи спірні періоди.

У зв`язку з цим суд зауважує, що відповідачем за результатами розгляду заяви позивача не було надано обґрунтування підстав врахування/неврахування періодів роботи позивача та не здійснено аналізу наданих разом з трудовою книжкою інших документів, не обраховано стаж, який враховується до вислуги років та який не враховано в розрізі періодів праці.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію із зарахуванням спірних періодів роботи. Адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У такому випадку суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Суд зауважує, що в даному конкретному випадку призначенню пенсії передує встановлення наявності права на таку пенсію, а саме вислуги років та стажу роботи.

Однак, враховуючи неналежний розгляд відповідачем заяви позивача від 30 січня 2024 року, тобто вчинення ним дій не у спосіб, встановлений законодавством, суд приходить до висновку, що за таких обставин найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років та до стажу роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури України, що дає право на пенсію за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру», період роботи на посадах інспектора, старшого інспектора, спеціаліста 2 категорії, завідуючої сектором, провідного спеціаліста в Генеральній прокуратурі України з 16 листопада 1998 року до 01 березня 2006 року, та період роботи з 02 березня 2006 року по 30 січня 2024 року, а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 з 30 січня 2024 року пенсію за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням наявного на день звернення стажу роботи за вислугу років більше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів більше 15 років, з розрахунку 60% від суми складових заробітної плати, зазначених в Довідках Офісу Генерального прокурора №21-1зп від 05 січня 2024 року «Про складові заробітної плати/грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років)» та №21-1зп від 05 січня 2024 року «Про складові заробітної плати (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією)» та направити електронну пенсійну справу ОСОБА_1 з прийнятим рішенням до Головного Управління Пенсійного фонду України в Київській області для здійснення виплати призначеної пенсії за вислугу років.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення заявлених вимог. При цьому доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про законність його дій у спірних відносинах.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №68 від 07 лютого 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 січня 2024 року та додані до неї документи про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22 травня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ).

Суддя О.П. Лелюк