Справа № 520/7162/24
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 р. № 520/7162/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення № 7 від 26.12.2023 щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), за заявою від 21.12.2023 № 271, в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (або його правонаступників) (, адреса: 61022, Харківська область, м. Харків, Майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі без обмеження граничного (максимального) розміру виплати пенсії та перераховувати пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за вислугу років із 21.12.2023 з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, згідно довідки про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за вислугу років), виданої Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 № 21-387, та довідки про складові заробітної плати (надбавки премії та інші виплати) за період з 01.11.2018 по 31.10.2023, виданої Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 № 21-387, відповідно до яких чинна заробітна плата за відповідною посадою заступника начальника відділу Харківської обласної прокуратури складає 86240,00 грн., без обмеження максимального (граничного) розміру заробітної плати для розрахунку та перерахунку пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом № 3662-ХІІ від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-111 та без обмежень, встановлених з 01.10.2017 Законами України № 2148-VIII від 03.10.2017 та № 1058-ІV від 09.07.2003, та без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років і проводити виплати з урахуванням перерахунку вказаної пенсії за вислугу років у повному обсязі без обмеження її максимального розміру, незалежно від працевлаштування, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України, органах державної влади України або органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, а також незалежно від одержаного заробітку, прибутку, та без обмежень, передбачених працюючим особам-пенсіонерам за спеціальним законом - Законом України «Про прокуратуру».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуване рішення відповідача щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Відповідач 10.04.2024 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що його рішення є правомірним, тому що в нього немає підстав для призначення пенсії позивачу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, виходячи з наступного.

Судом із матеріалів справи встановлено, що з 1 вересня 2000 року до 30 червня 2005 року ОСОБА_1 (далі - позивач) навчалася на денному факультеті № 4 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста. ОСОБА_1 був виданий диплом спеціаліста НОМЕР_2 від 30.06.2005.

З 18.04.2006 ОСОБА_1 працює в органах прокуратури України.

Безперервний загальний стаж роботи ОСОБА_1 станом на 21.12.2023, складає 22 роки 6 місяців 3 дні, у тому числі на посадах прокурорів та старших прокурорів - 17 років 8 місяців 3 дні.

Зазначений стаж роботи підтверджується копіями трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 та диплома спеціаліста серії НОМЕР_2 від 30.06.2005.

ОСОБА_1 21.12.2023 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач) із заявою № 271 про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від заробітної плати.

До заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 додала паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, трудову книжку, диплом про вищу освіту, з відповідними їх копіями, а також довідки про складові заробітної плати, видані Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 №21-387.

Рішенням відповідача № 07 від 26.12.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Не погоджуючись із рішенням відповідача та вважаючи відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернулась до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Свою вимогу призначити пенсію згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що саме на час її роботи в органах прокуратури діяла вказана норма, так вона закінчила навчання та обрала місце майбутнього працевлаштування з урахуванням всіх гарантій, які надаються державою працівникам (в тому числі гарантій щодо пенсійного забезпечення). Зазначена норма Закону України «Про прокуратуру» передбачала, що, відпрацювавши в органах прокуратури на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років, вона повинна була мати право на призначення пенсії в розмірі 90% від заробітної плати.

Гарантія реалізації зазначеного механізму права на пенсійне забезпечення додатково була закріплена в ст. 22 Конституції України, яка передбачала, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, вступивши у відповідні правовідносини з державою (вступ на службу до органів прокуратури), ОСОБА_1 справедливо розраховувала, що запропоновані державою соціальні гарантії не будуть скасовані у разі зміни законів і вона зможе отримувати пенсію в розмірі 90% від заробітної плати, маючи понад 20 років відповідного стажу.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст. 56 Закону України «Про прокуратуру», в тому числі стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також строк навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Таким чином, ОСОБА_1 була впевнена у своїх законних очікуваннях на те, що набуте нею на підставі чинного законодавства право на пенсію за вислугу 20 років та в розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку нею буде реалізовано, і це право відповідно до вимог ст. 22 Конституції України не буде скасоване, зменшено або звужене.

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» в часі, відповідач свідомо ігнорує ст. 22 Конституції України, яка встановлює, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Окрім того, частини 1-3 статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 10.12.2013 (справа № 21-348а13), Конституційному поданні від 25.03.2016 № 20-1271/0/3-16.

У частині 2 статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй, про що також зазначено у п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007.

Пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010, № 17-рп/2010 від 22.12.2010, № 23-рн/2010 від 11.10.2011, № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов`язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов`язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров`я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив, що при прийнятті законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Частиною 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ЕСНR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з`ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (п. 55).

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61).

Також у рішенні від 13.12.2001 в справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом №911-VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України.

У Рішенні від 26.06.2014 в справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності» (п. 52).

Більше того, Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Міллер проти Австрії» (ухвала щодо прийняття заяви № 5849/72 від 16.12.1974) зазначив, що у зв`язку зі сплатою обов`язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію. Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції ЄСПЛ, викладеній у п. 23 рішення «Кічко проти України» від 08.11.2005, а саме якщо правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Оскільки ОСОБА_1 постійно сплачувала передбачені чинним законодавством страхові внески до Пенсійного фонду, дії відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії є втручанням у її право на мирне володіння майном - пенсією.

Крім того, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV передбачає рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Варто також підкреслити, що починаючи з 2000 року державні службовці та прирівняні до них категорії (у тому числі прокурорсько-слідчі працівники) мусили платити зі своєї зарплати збільшений збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки для них було встановлено прогресивну ставку внеску залежно від бази нарахування: від 1% для доходу менш як 150 грн. - до 5% для доходу понад 501 грн.

Оскільки вже з 2004 року рівень зарплат прокурорських працівників, які дають право на спеціальну пенсію, перевищував 500 грн., для них фактично застосовувалася єдина ставка - 5%, тоді як звичайні працівники сплачували не більше 2%. Прийнятий у 2010 році Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» збільшив цю різницю: для державних службовців і прирівняних категорій ставка єдиного внеску становить 6,1%, для решти найманих працівників - 2,6%.

Отже, ОСОБА_1 упродовж тривалого періоду - понад 17 років, сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування утричі збільшеному розмірі.

Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням її соціальних прав, що відповідно до зазначених вимог законодавства є недопустимим.

Суд зазначає, що скасування відповідно до пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 права ОСОБА_1 на отримання пенсії за вислугу років та змін до Закону України «Про прокуратуру» призвело до ситуації, в якій вона, пропрацювавши до досягнення встановленої законом вислуги років та сплативши максимальний розмір внесків до системи пенсійного забезпечення, позбавлена права на пенсію за вислугу років, лише на тій підставі, що до відповідного законодавства внесено зміни, якими звужено її права та погіршено соціальні гарантії. Така відмінність у ставленні до прокурорів, які пропрацювали в цьому правоохоронному органі все своє життя, не може бути визнана виправданою як з точки зору об`єктивних та розумних обґрунтувань, так і з підстав прямої невідповідності Конституції України та практиці ЄСПЛ.

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З урахуванням викладеного, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії мав застосувати положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011, оскільки внесеними вказаним Законом, а також Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 змінами, в порушення ст. 22 Конституції України, було звужено її соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку, а своїми діями та рішеннями відповідач порушив права позивача.

На момент звернення із заявою про призначення пенсії, стаж роботи ОСОБА_1 , що дає право на пенсію за вислугою років, на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», складає 22 років 6 місяці 3 дні, з нього - строк навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого за спеціальністю «Правознавство» (денна форма навчання за державним замовленням з 01.09.2000 по 30.06.2005) - 4 роки 10 місяців; робота в органах прокуратури Харківської області - 17 років 8 місяців 3 дні.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на призначення їй пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», але відповідач свідомо обмежує її в реалізації цього права.

Отже, відновлення права позивача на призначення пенсії полягає у зобов`язанні відповідача здійснити призначення, проводити довічно та щомісячно виплати призначеної пенсії в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії та проводити відповідні перерахунки пенсії за вислугу років з 21.12.2023 з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 № 21-387, без обмеження розміру заробітної плати для призначення пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону країни «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-ХІІ від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ.

Суд зазначає, що Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі №21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Відповідно до абз. 2 п. 4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20.05.2013 законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Крім того, п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України Другий сенат від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022 ухвалено, що приписи статті 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 8 липня 2011 року № 3668-VІ зі змінами, якими встановлено обмеження максимального розміру пенсії, визнані неконституційними та втрачають чинність.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення № 7 від 26.12.2023 щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), за заявою від 21.12.2023 № 271, в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (або його правонаступників) (, адреса: 61022, Харківська область, м. Харків, Майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі без обмеження граничного (максимального) розміру виплати пенсії та перераховувати пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за вислугу років із 21.12.2023 з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, згідно довідки про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за вислугу років), виданої Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 № 21-387, та довідки про складові заробітної плати (надбавки премії та інші виплати) за період з 01.11.2018 по 31.10.2023, виданої Харківською обласною прокуратурою від 23.11.2023 № 21-387, відповідно до яких чинна заробітна плата за відповідною посадою заступника начальника відділу Харківської обласної прокуратури складає 86240,00 грн., без обмеження максимального (граничного) розміру заробітної плати для розрахунку та перерахунку пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом № 3662-ХІІ від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-111 та без обмежень, встановлених з 01.10.2017 Законами України № 2148-VIII від 03.10.2017 та № 1058-ІV від 09.07.2003, та без обмеження граничного розміру виплати пенсії за вислугу років і проводити виплати з урахуванням перерахунку вказаної пенсії за вислугу років у повному обсязі без обмеження її максимального розміру, незалежно від працевлаштування, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України, органах державної влади України або органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, а також незалежно від одержаного заробітку, прибутку, та без обмежень, передбачених працюючим особам-пенсіонерам за спеціальним законом - Законом України «Про прокуратуру».

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ().

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов