Справа № 420/33025/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/33025/23

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,

повний текст судового рішення

складено 02.02.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Головного державного виконавця Першого Київського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Михайловського Станіслава Олександровича про визнання дій неправомірними, визнання протиправною та скасування постанови №68093849 від 11.01.2022 року,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного державного виконавця Першого Київського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Михайловського Станіслава Олександровича, за участю третьої особи Київського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). в якому просила суд:

-визнати неправомірними дії Головного державного виконавця Першого Київського Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) Михайловського Станіслава Олександровича, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.01.2022 року;

-визнати протиправною та скасувати постанову № 68093849 від 11.01.2022 року про стягнення виконавчого збору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала, що постанова про стягнення виконавчого збору є неправомірною та підлягає скасуванню, адже обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Тобто підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про примусове виконання рішення немайнового характеру є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року залучено до участі по справі в якості співвідповідача Київський ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного державного виконавця Першого Київського Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Михайловського Станіслава Олександровича, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 11.01.2022 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову Першого Київського Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) № 68093849 від 11.01.2022 року про стягнення виконавчого збору.

Стягнуто з Київського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 1073,60 грн.

На вказане рішення суду відповідач Київський ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не дослідження належним чином усіх обставин справи та не надання їм належної оцінки, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач наголошуючи на правомірності прийняття спірної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору №68093849 від 11.01.2022р. вказує, що ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів, а не фактично стягнутих сум.

Позивачка до апеляційного суду надала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи про безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити судове рішення без змін, мотивуючи загалом тим, що апеляційна скарга не містить доводів, які б доводили правомірність прийняття оскаржуваного рішення, чи спростовували б встановлені судом першої інстанції обставини та зроблені за наслідками розгляду справи висновки про задоволення позову.

За приписами ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі виконавчого листа №522/11379/15-ц від 16.12.2021 р., виданого Приморським районним судом міста Одеса, у зв`язку з невиконанням обов`язків по кредитному договором № 0 від 06.10.2006 року, з ОСОБА_1 було стягнуто на користь АТ «Укрсиббанк», кредитну заборгованість у розмірі 78866,55 дол. США що в еквіваленті станом на 18.05.2015 року складає 1631748, 91 грн., пеню у розмірі 34223,96 грн. та судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

На виконання зазначеного виконавчого документу № 522/11379/15-ц від 16.12.2021 р. відкрито виконавче провадження № 68093849.

У постанові про відкриття виконавчого провадження № 68093849 від 11.01.2022р. визначено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 166962.69 гривня (UAH).

У постанові про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій № 68093849 від 11.01.2022р. визначено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 166962.69 гривень та витрати на виконавче провадження в розмірі 269 грн.

13.10.2023 року, старшим державним виконавцем Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) Калашніковим Русланом Володимировичем відкрито виконавче провадження № 73047882, щодо примусового виконання постанови державного виконавця № 68093849 від 11.01.2022 року, стосовно стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 166 962 гривні 69 копійок на користь Держави.

Відповідний виконавчий документ фактично не був виконаний Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) та повторно пред`явлений до виконання до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. (виконавче провадження № 72661153).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства (м.Одеса) про повернення виконавчого документа стягувачу №68093849 від 13.10.2023р. виконавчий документ виконавчий лист № 522/11379/15-ц виданий 16.12.2021 повернуто стягувачу, керуючись п.1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи стягнення виконавчого збору без фактичного виконання рішення суду протиправним, позивачка звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав шляхом скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалюючи судове рішення у даній справі, посилаючись на висновки Великої Палати верховного суду наведеної у постанові від 11.03.2020р. по справі №2540/3203/18, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів суду належними доказами, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно, не довів наявності у нього законних підстав для винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору з боржника - ОСОБА_1 , а тому прийшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Як встановлено ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII, чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Як визначено ч.1 ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 статті 18 Закону 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами ч.5 ст.26 Закону 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично виходив з того, що з позивача жодних сум по виконавчому провадженню не було стягнуто і відповідач не надав доказів протилежного чи вжиття заходів виконання по цьому виконавчому провадженню та вважав, що стягнення суми виконавчого збору та винесення постанови про її стягнення є протиправним, оскільки при стягненні виконавчого збору відповідно до ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Висновуючись таким чином, суд першої інстанції, як вже вказувалось вище, послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 11.03.2020р. у справі №2540/3203/18.

Однак, такі висновки та посилання суду першої інстанції є помилковими у спірному випадку, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, викладені висновки щодо правовідносин, які виникли під час дії Закону № 1404-VIII, у редакції до 28 серпня 2018 року, що зменшував відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону № 1404-VIII, що врегульовує питання виконавчого збору починаючи з 28 серпня 2018 року.

Спірні ж у цій справі правовідносини виникли саме під час дії Закону № 1404-VIII, у редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року.

Як свідчать матеріали справи, постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №68093849 з примусового виконання виконавчого листа №522/11379/15-ц, у якій в тому числі було визначено про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 166962,69 грн., було винесено 11.01.2022р., тобто вже під час дії ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475-VIII.

Статтею 27 Закону 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч.2 ст.27 Закону 1404-VIII).

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною п`ятою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Водночас, статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою якої передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.4 ст.42 ЗУ "Про виконавче провадження" на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

При цьому, згідно вимог пункту 1 частини першої статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" кошти виконавчого провадження складаються зокрема, з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

Аналіз наведених норм свідчить, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на його письмову заяву про повернення виконавчого документа, на державного виконавця покладається обов`язок щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у разі, якщо такий виконавчий збір не стягнуто.

Тобто, норми Закону України "Про виконавче провадження", у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у відсоткову залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Так, оскаржуваною постановою у виконавчому провадженні № 68093849 стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 166 962,69 грн.. що складає 10 відсотків від суми боргу згідно виконавчого листа Приморського районного суду міста Одеси №522/11379/15-ц виданого 16.12.2021р.

Правова позиція щодо застосування статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України від 03 липня 2018 року №2475 викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року по справі №480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Отже, Закон України "Про виконавче провадження", в діючій редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, не ставить можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

При цьому, як вбачається зі змісту частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.5 ст.26 ЗУ "Про виконавче провадження", у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, закінчення виконавчого провадження так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

Дослідивши спірні обставини, доводи сторін, приймаючи до уваги усе викладене вище, апеляційний суд за наслідком перегляду судового рішення у цій справі приходить висновку, що спірна у цій справі постанова про стягнення виконавчого збору від 11.01.2022р. №68093849 прийнята у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому відсутні підстави для її скасування.

Висновки суду апеляційної інстанції у даній справі відповідають усталеній практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, викладені у постановах від 26 червня 2020 року у справі № 360/3324/19, від 16 лютого 2023 року у справі № 160/1389/22.

Враховуючи наведене, апелянтом спростовуються доводи позивачки викладені у позові про протиправність спірної постанови з якими погодився суд першої інстанції. Позовна заява не містить жодних обґрунтованих доводів, як б свідчить про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Відтак, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Однак на вказані обставини суд першої інстанції не звернув належної уваги, що призвело до ухвалення неправильного і необґрунтованого судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень та враховує, що у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вказаного вбачається, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення, яке не відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам.

Приписами ч.1 ст.317 КАС України визначено підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення - неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає наявними підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року у справі № 420/33025/23 - скасувати.

Ухвалити у даній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді О.О. Димерлій Ю.В. Осіпов