Справа № 200/457/24
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року справа №200/457/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі № 200/457/24 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведения з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні 30.08.2018 із прокуратури Донецької області;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 по 28.02.2019 включно у сумі 294 048,30 грн із компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

В обгрунтування позову зазначив, що є учасником бойових дій. В серпні 2018 року позивача звільнено з прокуратури Донецької області.

Проте, при звільнені позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2016 років.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023, яке набрало законної сили 02.11.2023, зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно.

На виконання рішення суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 відповідач сплатив позивачу 20.12.2023 компенсацію в розмірі 31 837,07 грн.

Тобто, з дати звільнення позивача 30.08.2018 по день розрахунку 20.12.2023 пройшло 1934 календарних днів, тому відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

З огляду на нову редакцію ст.117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити середній заробіток за шість місяців, тобто з 31.08.2018 по 28.02.2019.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні 30.08.2018.

Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 по 28.02.2019 включно у сумі 15 490,04 грн із компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції допустив помилку при розрахунку середнього заробітку, оскільки порахував виплати позивачу при звільненні без сплаченого податку 414 759,23 грн, тоді як виплачену суму компенсації за рішенням суду взяв з відрахованими податками 31 837,07 грн, замість 39 549,16 (сума без утримання обов`язкових платежів та податків).

Також суд першої інстанції неправильно визначив кількість днів затримки розрахунку 125 робочих днів. Проте таких днів 182, оскільки посада, на якій працював позивач перед звільненням передбачала роботу у вихідні та святкові дні.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку стягнув суд першої інстанції на користь позивача, не відповідає принципам пропорційності та справедливості.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

Позивач просив стягнути середній заробіток за період з 31.08.2018 по 28.02.2019, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, який встановлено ч. 5 ст. 122 КАС України (до 28.03.2019).

Суд першої інстанції не врахував, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є доходом в розумінні ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», тому безпідставно визначив відповідачу обов`язок про виплату середнього заробітку з компенсацією втрати частини доходів.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 2000 по 2018 рік працював у прокуратурі Донецької області на різних посадах.

Наказом прокурора Донецької області від 30.08.2018 № 671-к позивача звільнено з посади начальника першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області за власним бажанням.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23, яке набрало законної сили 02.11.2023, зокрема, зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно.

На виконання рішення суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 відповідачем виплачена позивачу на банківський рахунок 20.12.2023 грошова компенсація в сумі 31 837,07 грн за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

11.01.2024 позивач звернувся із заявою до відповідача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Листом відповідача за вих. № 21-32вих-24 11-2129-20 від 17.01.2024 позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті середньомісячного заробітку за період несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Відповідно до довідки середньомісячна заробітна плата позивача складала 33 928,65 грн., середньоденна заробітна плата - 1615,65 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки повний розрахунок з позивачем при звільненні проведено на виконання рішення суду 20.12.2023, а з позовом до суду він звернувся 18.01.2024, тобто в межах тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Оцінка суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Колегія суддів зазначає, що Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати прокурорам середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17 питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому до таких правовідносин належить застосовувати норми КЗпП.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні здійснений відповідачем лише 20.12.2023 на виконання рішення суду у справі № 200/2141/23, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 31.08.2018 (з дня, наступного за датою звільнення) по 20.12.2023.

Між тим, в межах позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, не більш як за шість місяців, відповідно до нової редакції ст. 117 КЗпП, яка набрала чинності з 19.07.2022.

Верховний Суд сформував усталену практику щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 18.06.2022 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 29.10.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.03.2024 у справі № 560/6969/23.

Таким чином, в цій справі, з врахуванням заявлених позовних вимог, належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з підпунктом б пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На підставі пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні прокурора проводиться шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число робочих днів за цей період.

Відповідно до довідки від 17.01.2024 про середньомісячну заробітну плату сума середньоденної заробітної плати позивача складає 1615,65 грн.

Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 30.08.2018, тобто з 31.08.2018 починається період затримки розрахунку при звільненні.

Період шість місяців з 20.07.2022 по 20.01.2023 складає 127 робочих днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 1615,65 грн. Х 127 днів = 205 187,55 грн.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2022 по 20.12.2023 в сумі 205 187,55 грн.

Отже, суд першої інстанції неправильно розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених в постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 14.03.2024 у справі № 560/6969/23.

З огляду на викладене доводи позивача щодо помилки при розрахунку середнього заробітку є слушними.

Є безпідставними доводи позивача, що кількість днів затримки розрахунку становить 182, бо посада, на якій працював позивач перед звільненням передбачала роботу у вихідні та святкові дні, оскільки зазначені доводи не підтверджені жодними належними доказами.

Також суд звертає увагу, що за приписами ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку стягується за період не більш як за шість місяців, тобто в даному випадку рахується кількість робочих днів в періоді шести місяців, а не фактично відпрацьовані робочі дні.

Щодо доводів апелянта відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз вищезазначеної норми свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Таким чином, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поруч із цим, згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постанові від 07.02.2023 року у справі № 480/2878/22.

Як свідчать матеріали справи, остаточний розрахунок з позивачем здійснений 20.12.2023, до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся 18 січня 2024 року, тому позивач не пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом.

Щодо доводів апелянта відповідача про помилкове застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати» суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення);

сума індексації грошових доходів громадян;

суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні має разовий характер та за своєю правовою природою є видом відповідальності роботодавця, отже не є доходом в розумінні Закону № 2050.

Зазначене свідчить про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із компенсацією втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

З огляду на вищевикладене апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Здійснюючі апеляційний розгляд справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат по справі не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі № 200/457/24 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі № 200/457/24 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні 30.08.2018.

Стягнути з Донецької обласної прокуратури (, адреса: 49003, м. Дніпро, вул. Майдан Озерний, 32) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 205 187 (двісті п`ять тисяч сто вісімдесят сім) гривень 55 копійок з відрахуванням обов`язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 23 травня 2024 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 23 травня 2024 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв