Справа № 360/94/24
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/94/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянув у письмовому провадженні за загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2024 року через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему до Луганського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 , та з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2019 по 24.12.2023 включно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2019 по 24.12.2023 у сумі 231 286 гривень 67 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 07.11.2017 по 29.03.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 29.03.2019 №96 позивача з 29.03.2019 виключено зі списків військової частини, справи та посаду здав, знято із усіх видів забезпечення.

У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме: у період з 07.11.2017 по 29.03.2019 не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Для вирішення спору позивач у 22.05.2021 звернувся до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у справі №360/2726/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 по 29.03.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця), а саме: в період з 07.11.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 29.03.2019 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум.

28 вересня 2021 року відповідачем на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у справі № 360/2726/21 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 15636,66 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Не погоджуючись із порядком розрахунку індексації грошового забезпечення позивач був вимушений повторно звертатись до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №360/1805/22 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.03.2019 включно у розмірі 57733 (п`ятдесят сім тисяч сімсот тридцять три) гривні 00 коп. із відрахуванням обов`язкових податків та зборів для військовослужбовців.

25 грудня 2023 року відповідачем на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №360/1805/22 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.03.2019 у сумі 56867,00 грн., що підтверджується банківською випискою.

Таким чином повідомленнями про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.

Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 29.03.2019, а крайню виплату відповідачем здійснено 25.12.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 30.03.2019 по 24.12.2023 на 1731 день.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 №l36 від 07.11.2017 були зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 : старший лейтенант ОСОБА_2 , військовослужбовець за контрактом, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого призначеного командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 01.11.2017 №205 на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_3 сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС - 0940013, (2676), посадовий оклад 950-1030

гривень на місяць, шпк «капітан».

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 №96 від 29.03.2019 вважати такими що вибули iз списків особового складу військової частини НОМЕР_1 : капітан ОСОБА_2 , командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_3 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_4 (пo особовому складу) від 30.11.2018 №237 на посаду командира роти охорони та оборони відокремленого відділу зберігання/боєприпасів військової частини НОМЕР_5 , ВОС-0210003, вважати, що справи та посаду здав, i направити для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_6 . Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 № 1115/2009, але не в порядку статті 116 КЗпП України.

Аналіз норм статей 47, 116, 117 K3пП дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 K3пП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належної звільненому працівникові заробітної плати у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку 3 працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № l00 (далі - Порядок № 100).

Пунктом першим Порядку №100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; переведення працівників на іншу легшу нижче оплачувану роботу за станом здоров`я; переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; виплати вихідної допомоги; службових відряджень; вимушеного прогулу; направлення працівників на обстеження до медичних закладів; звільнення працівників-донорів від роботи; залучення працівників до виконання військових обов`язків; тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Як вбачається із вказаних норм даний перелік є виключним. Виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку №100.

Позивач був переведений до іншої військової частини, а саме НОМЕР_5 , тому доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення є безпідставними. На підставі вищевикладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 29.01.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.02.2024 продовжено строк усунення недоліків позовної заяви, визначених ухвалою суду від 29.01.2024, на 3 (три) календарні дні з дня отримання копії даної ухвали шляхом сплати судового збору у розмірі 462,57 грн (чотириста шістдесят дві гривні 57 коп).

Ухвалою суду від 13.02.2024 після усунення недоліків позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 05.04.2024 вирішено продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про середній заробіток ОСОБА_2 , оформленої з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100, довідку про грошове забезпечення за січень-лютий 2019 року.

Ухвалою суду від 23.04.2024 до військової частини НОМЕР_1 застосовані заходи процесуального примусу та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 до Державного бюджету України штраф у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3028,00 грн.

Ухвалою суду від 07.05.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання учасники справи не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

З урахуванням вимог ч. 9 ст. 205 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідив матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 07 листопада 2017 року по 29 березня 2019 року, що підтверджується посвідченням від 03.07.2015, витягами з наказів №136 та №96.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у справі №360/2726/21 позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 07.11.2017 по 29.03.2019, із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 07.11.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 29.03.2019 - березень 2018 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 по 29.03.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця), а саме: в період з 07.11.2017 по 28.02.2018 - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 29.03.2019 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум.

28.09.2021 відповідачем на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у справі №360/2726/21 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2017 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 15636,66 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Не погоджуючись із порядком розрахунку індексації грошового забезпечення позивач був вимушений повторно звертатись до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №360/1805/22 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 29.03.2019 включно у розмірі 57733 (п`ятдесят сім тисяч сімсот тридцять три) гривні 00 коп. із відрахуванням обов`язкових податків та зборів для військовослужбовців.

На виконання рішення суду у справі № 360/2726/21 відповідачем 25.12.2023 виплачено індексацію грошового забезпечення позивача у розмірі 56 867,00 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Разом з тим, не погоджуючись з діями відповідача щодо не проведення остаточного та повного розрахунку при виключені зі списків особового складу, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №821/1083/17, у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при виключені позивача зі списків особового складу не проведено з останнім повного розрахунку, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Так, визнаючись щодо дати з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку, суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу - 29.03.2019.

Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення у справі № 360/1805/22 проведено лише 25.12.2023 (дата надходження коштів на банківський рахунок позивача).

Визнаючись щодо дати, з якої належить відраховувати період затримки остаточного розрахунку при звільнені, суд враховує, що затримка розрахунку позивача при звільнені має бути обчислена з наступного дня після його виключення, тобто з 30.03.2019.

Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 30.03.2019 по 24.12.2023.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

У низці постанов Верховного Суду викладено висновок щодо необхідності проведення умовного поділу періоду за який особа має право на виплату середнього заробітку на 2 частини: до набрання чинності змін до КЗпП України, тобто до 19.07.2022 і після цього.

Такий висновок, зокрема викладено у постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.02.2024 у справі №460/42448/22.

Відтак, у період з 30.03.2019 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

При цьому, як зазначено Верховним Судом до цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 24.12.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, визначаючись щодо суми середнього заробітку за період з 30.03.2019 по 19.07.2022, суд виходить з наступного.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 03.05.2024 №1/378, наданою відповідачем на виконання вимог суду, позивачу у січні 2019 року нараховано грошове забезпечення в сумі 12 534,80 грн (31 доба); у лютому 2019 року нараховано грошове забезпечення в сумі 13924,46 грн (28 діб), середньоденне грошове забезпечення становить 448,46 грн (26 459,26/59 календарних днів).

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2019 по 19.07.2022 (1208 календарних днів) становить 541 739,68 грн. (448,46 грн х 1208 календарних днів).

При цьому підлягають застосуванню критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми заробітку, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 56 867,00 грн / 541 739,68 грн (сума виплаченої індексації / середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,10.

Отже, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 30.03.2019 по 19.07.2022 та з врахуванням принципу співмірності становить 54 173,96 грн. (448,46 грн. х 1208 календарних днів х 0,10).

Водночас зазначена сума є тією сумою коштів, з яких у подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 20.07.2022 по 24.12.2023 слід зазначити, що у даному випадку, враховуючи нову редакцію ст. 117 КЗпП України, підлягає обрахунку середній заробіток лише за шість місяців, що становить 185 календарних днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 82 965,10 грн. (448,46 грн. х 185 календарних днів).

Отже, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України позовні вимоги підлягають задоволенню з обранням ефективного способу захисту - шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.03.2019 по 19.07.2022 в сумі 54 173,96 грн. та за період з 20.07.2022 по 24.12.2023, у межах шестимісячного строку, в сумі 82 965,10 грн.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 231 286,67 грн підлягає частковому задоволенню.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов по суті належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд враховує наступне.

Так, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні загальною сумою 137 139,06 грн

З урахуванням вимог п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 1371,39 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС України).

Так, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1850,30 грн, що підтверджується квитанцією № 107Н-71ТР-НТКВ-74МР від 04.02.2024.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, в межах визначеної судом суми середнього заробітку, судовий збір у розмірі 1371,39 грн підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 30.03.2019 по 19.07.2022 в сумі 54 173,96 грн (п`ятдесят чотири тисячі сто сімдесят три гривні 96 коп.) та за період з 20.07.2022 по 24.12.2023, у межах шестимісячного строку, в сумі 82 965,10 грн. (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять гривень 10 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1371,39 грн (одна тисяча триста сімдесят одна гривня 39 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Ірметова