Справа № 440/2395/24
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 р.Справа № 440/2395/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/2395/24

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту, а саме просив суд:

- зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт та заборону відчуження з майна ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови б/н від 12.11.2002 виконавця Відділу державної виконавчої служби Октябрського районного управління юстиції м. Полтави Іващенко І.С., видалити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Запис про арешт майна від 18.03.2005 року за номером 1777347.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 . Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Святецької І.В., якою 02.02.2024 року було зареєстровано спадкову справу № 71940997. Одночасно позивачем було з`ясовано, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 18.03.2005 року за № 1777347 реєстратором Першою Полтавською державною нотаріальною конторою було внесено запис про арешт 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Запис внесено на підставі постанови б/н від 12.11.2002 року виконавцем Відділу державної виконавчої служби Октябрського районного управління юстиції м. Полтави Іващенко І.С. Позивач зазначив, що має намір вступити у спадщину після свого померлого батька, а у зв`язку з чинним арештом нерухомого майна та записом про це у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, не дає підстав та заважає нотаріусу оформити свідоцтво про прийняття спадщини, так як без зняття чинного арешту нерухомого майна позивач не зможе в подальшому розпорядитися своїм майном.

На його заяву про скасування арешту майна Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив, що згідно інформаційного пошуку за прізвищем, ім`ям та по-батькові в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотеки, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження його майна № 1777347 від 18.03.2005 року, внесеного реєстратором Першої Полтавської державної нотаріальної контори (реєстраційний номер обтяження 1777347) про арешт 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Запис внесено на підставі постанови б/н від 12.11 2002 року виконавця Відділу державної виконавчої служби Октябрського районного управління юстиції м. Полтави Іващенко І.С. За інформацією Першої державної нотаріальної контори, арешт накладений на підставі виконавчого листа № 1-256, виданого 16.05.2002 року Київським районним судом м. Полтави. За даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, інформація про щодо виконавчого провадження про виконання виконавчого листа № 1-256, виданого 16.05.2002 року відсутня, звернуто увагу, що обтяження накладено 12.11.2002 року, а Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень запрацював з 20.05.2003 року. Надати більше інформації, відповідно до вказаної відповіді Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не зможе, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву, становить 3 роки. Зазначено, що даний випадок не відноситься до переліку підстав для зняття виконавцем арешту, і це може бути зроблено лише за рішенням суду. Позивач вказав, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції протиправно відмовляє у скасуванні арешту його майна, чим порушує законні права та інтереси позивача як власника відповідного майна.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки арешт накладений на підставі виконавчого листа №1-256, виданого 16.05.2002 Київським районним судом м. Полтава, тому цей спір за своєю суттю не є публічно-правовим, а стосується захисту цивільних прав позивача щодо нерухомого майна, яке обтяжене арештом, тож цей спір із приводу зняття арешту з нерухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатись судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Позивач, не погоджуючись із вказаною ухвалою суду подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 27.03.2020 у справі №817/928/17, зазначив, що ним було подано позов до суб`єкта владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), зокрема, бездіяльності, що виразилась в незнятті арешту, накладеного на його майно при закритті виконавчого провадження.

Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі.

Відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

За змістом частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Поряд з цим, згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частини 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Частиною 1 статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, припис вказаної статті КАС України застосовується лише у випадку, якщо інший нормативно-правовий акт не визначає інший порядок оскарження дій і бездіяльності державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1статті 74 Закону № 1404-VIII).

За приписами статті 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина 2 статті 384 ЦПК України).

Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд зняти арешт та заборону відчуження з майна ОСОБА_1 (ШН НОМЕР_1 ) - 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови б/н від 12.11 2002 року виконавця Відділу державної виконавчої служби Октябрського районного управління юстиції м. Полтави Іващенко І.С., видалити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Запис про арешт майна від 18.03.2005 року за номером 1777347.

Порядок зняття арешту з майна, накладеного у виконавчому провадженні, регламентований статтею 59 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до частин першої та другої цієї статті особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Частиною третьою статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

У частині четвертій статті 59 Закону № 1404-VIII наведений перелік підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні. Ці підстави застосовуються виконавцем у випадках незавершеного виконавчого провадження.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, як це передбачено частиною п`ятою статті 59 Закону № 1404-VIII.

Згідно зі статтею 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Віповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами частини першої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

З позову вбачається, що арешт накладений на підставі виконавчого листа №І-256, виданого 16.05.2002 Київським районним судом м. Полтава.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №643/3614/17 дійшла наступних висновків:

«Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено».

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року у справі №6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження №14-496цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/1247/18 (провадження №12-99гс19.»

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається із змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує свої вимоги наявністю в Державному реєстрі запису про обтяження (арешт нерухомого майна) квартири 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що наявність такого запису порушує його права саме як спадкоємця після смерті батька та майнові права на зазначену частину квартири, як об`єкт нерухомого майна, право на яке він набув з моменту відкриття спадщини.

Такі доводи позивача та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи вказують на те, що предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення органу державної реєстрації, як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивача щодо права власності на об`єкт нерухомості.

За таких обставин та сформованої практики Верховного Суду, спір, що розглядається, не є публічно-правовим, а є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характера, та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України, і її розгляд у порядку цивільного судочинства, є обґрунтованими.

Посилання апелянта на постанову Верховного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 колегія суддів відхиляє, оскільки у справі № 817/928/17 предметом оскарження була бездіяльність Рівненського районного відділу державної виконавчої служби на виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №2-а-356 від 06 лютого 2012 року про стягнення з ПП "ЗІМ" на користь Державної податкової інспекції у Рівненському районі боргу в загальній сумі: 402211,05 грн., розпочате відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції у виконавчому провадженні ВП №31607652, тобто в адміністративні справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 по справі № 440/2395/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 20.05.2024 року