Справа № 260/3220/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 травня 2024 року м. Ужгород№ 260/3220/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та пред`явлення її до виконання; 2) скасувати Постанову Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №52476688 від 25.04.2024 про стягнення виконавчого збору; 3) скасувати Постанову Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні №74874451 від 29.04.2024р. про відкриття виконавчого провадження.

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що згідно з законодавчими нормами, чинними станом на момент відкриття виконавчого провадження в 2016 році, діяла редакція ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», що передбачала обчислення розміру виконавчого збору у розмірі 10% суми, що фактично стягнута за виконавчим документом. Разом з тим, в подальшому до вказаної статті були внесені зміни, які передбачали визначення виконавчого збору у розмірі 10% від суми, яка підлягає примусовому виконанню. Тобто, вказані законодавчі зміни погіршили становище боржника, а тому згідно ст. 58 Конституції України не можуть мати зворотної дії в часі. З огляду на що вважає, що відповідач протиправно застосував вказані положення при розрахунку розміру виконавчого збору при поверненні виконавчого провадження №52476688, відкритого в 2016 році.

14 травня 2024 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №30928 від 14.05.2024, відповідно до змісту якого проти заявлених позовних вимог заперечив. Так, зокрема, зазначив, що на примусовому виконанні в органі державної виконавчої служби перебував виконавчий лист №2-1221/11 від 25.11.2011, що надійшов для примусового виконання 03 жовтня 2016 року. В ході виконавчих дій з боржника було стягнуто 565323,65 грн заборгованості. 17 квітня 2024 року до відповідача надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа, яку було задоволено. При цьому на підставі ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору. В подальшому постанова про стягнення виконавчого збору була виведена у окреме виконавче провадження, що повністю відповідає законодавчим нормам.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 КАС України, адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на виконанні в Ужгородському відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Ужгородський відділ ДВС) перебувало виконавче провадження ВП №52476688 з примусового виконання виконавчого листа №2-1221/11, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської 25.11.2011, яким стягнуто зі ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість в розмірі 1862525,33 грн.

Так, виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа було відкрито державним виконавцем 04 жовтня 2016 року.

Відомості щодо стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження в матеріалах виконавчого провадження, наданих відповідачем на вимогу суду, відсутні.

В ході виконання такого виконавчого документа державним виконавцем вчинялися виконавчі дії, спрямовані на забезпечення примусового його виконання, під час яких з боржника було стягнуто 565323,65 грн заборгованості.

17 квітня 2024 року на адресу Ужгородського відділу ДВС надійшла заява стягувача Вих. №65773 від 11.04.2024 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

25 квітня 2024 року на підставі ст.ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем Ужгородського відділу ДВС винесено постанову про стягнення виконавчого збору №52476688, якою стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 186252,54 грн.

Одночасно 25 квітня 2024 року у зв`язку з надходження заяви стягувача головним державним виконавцем Ужгородського відділу ДВС, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №52476688.

Постановою головного державного виконавця Ужгородського відділу ДВС ВП №74874451 від 29.04.2024 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №52476688 від 25.04.2024, виданої Ужгородським відділом ДВС.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору та пред`явлення його до виконання, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Станом на день відкриття виконавчого провадження №52476688 (04 жовтня 2016 року) умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентувалися положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606)

Так, ст. 28 Закону №606 було передбачено, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно п. 3.7 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України до 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція) (в редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження №52476688), постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається. До виконання постанови про стягнення виконавчого збору не застосовуються положення статті 21 Закону.

Відомості щодо стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження в матеріалах виконавчого провадження, наданих відповідачем на вимогу суду, відсутні.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі Закон), який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України.

Так, відповідно до ст. 27 Закону, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Ч. 2 ст. 27 Закону (в первинній редакції) передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

В подальшому 28 серпня 2018 року до ст. 27 Закону були внесені зміни, якими ч. 2 ст. 27 Закону була викладена в наступній редакції: "2. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів."

Спірні правовідносини виникли з приводу стягнення державним виконавцем виконавчого збору у зв`язку з поверненням виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону у розмірі визначеному ч. 2 ст. 27 Закону у редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа.

Оцінюючи такі дії державного виконавця, суд зазначає наступне.

Нормами ст. 40 Закону унормовано наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Так, ч. 3 зазначеної статті визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказане кореспондується також з нормами п. 8 розділу ІІІ Інструкції (в редакції, чинній на момент прийняття державним виконавцем оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору). Так, такими положеннями передбачено, що не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Виконання постанови про стягнення виконавчого збору здійснюється за рахунок стягнутих з боржника коштів за умови відсутності заборгованості зі сплати аліментів.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Отже, законодавчими нормами встановлено обов`язок державного виконавця стягнути з боржника виконавчий збір. При цьому, якщо відповідне рішення не було прийняте при відкритті виконавчого провадження, то таке питання вирішується, в тому числі, при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Оскаржуючи правомірність постанови про стягнення виконавчого збору, ОСОБА_1 посилається на неможливість застосування положень ст. 27 Закону у новій редакції, оскільки така погіршує її становище шляхом збільшення розміру виконавчого збору, що підлягає стягненню.

Проте суд не може погодитися з такою позицією позивача з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 27 Закону (у редакції, яка була чинна до 28.08.2018), визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З аналізу вищенаведених норм Закону (у редакції, що діяла до 28.08.2018) можна дійти висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII (далі - Закон 2475), який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону, у частині другій якої слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, на момент прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №52476688 діяла редакція ч. 2 ст. 27 Закону зі змінами, внесеними Законом №2475, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Висновки аналогічного змісту щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону (у редакції Закону №2475-VIII) викладено в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19 та від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19 та у постанові від 10.04.2024 у справі №380/5266/23.

Отож суд вважає, що визначення державним виконавцем виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним і таким, що узгоджується з положеннями норм Закону у редакції, чинній на дату винесення оскарженої постанови.

При цьому суд відхиляє доводи позивача стосовно того, що положення ч. 2 ст. 27 Закону, у редакції Закону №2475, погіршили становище позивача у порівнянні з нормами ч. 2 ст. 27 Закону, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, з огляду на те, що аналогічне правове регулювання, передбачено ст. 28 Закону № 606, що діяла і станом на час відкриття виконавчого провадження №52476688 (04.10.2016).

Таким чином, Закон №606 (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), так само як і Закон (у редакції Закону №2475), не ставлять можливість застосування відповідальності у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 28.04.2020 у справі № 520/9144/18, від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19, від 11.08.2021 у справі №640/23271/21, від 27.07.2023 у справі №500/3394/22, від 10.04.2024 у справі №380/5266/23.

З огляду на встановлення за результатами розгляду даної адміністративної справи правомірності постанови державного виконавця про стягнення зі ОСОБА_1 виконавчого збору, враховуючи положення п. 8 розділу ІІІ Інструкції, суд вважає, що державний виконавець правомірно відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови ВП №52476688 від 25.04.2024, що є виконавчим документом.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Ужгородського відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Шандора Петефі, буд. 14, офіс 57, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про скасування постанов - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін