Справа № 420/3994/23
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3994/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (, місце знаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а), Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) та Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) , місцезнаходження: 65091, м. Одеса, вул. Розумовська, 37) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 27 лютого 2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (, місце знаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а),, в якій позивач просить:

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнути з Держави Україна на її користь грошові кошти на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5989,57 грн, з яких збільшення суми боргу - 3864,97 грн; 3% річних - 947,73 грн; користування чужими грошовими коштами - 1 176,87 грн, та грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 (п`ятдесяти) мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України станом на час ухвалення рішення суду та нарахуванням відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Ухвалою від 02 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. задоволено позовні вимоги позивача та визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано здійснити нарахування визначених законом грошових коштів щодо нарахування і виплати на її користь підвищення до пенсії у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за період з 14 вересня 2010 року по 14 березня 2011 року. Це рішення підлягало негайному виконанню.

Позивач зазначила, що фактично рішення суду виконане тільки 29.11.2019р., коли на її рахунок Державною Казначейською службою України було перераховано 1026,43 грн.

Отже, на думку позивача, з моменту настання строку для негайного виконання судового рішення та до моменту його фактичного виконання пройшло майже 8,5 років (з 01.08.2011р. до 29.11.2019р.) або 3 042 дні.

Позивач зазначив, що відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Позивач зазначила, що Державна Казначейська служба України листом за № 3-11-11/7233 від 23.04.2020р. безпідставно та всупереч приписам чинного законодавства відмовилась виконати наведені в її заяві від 08.04.2020р. вимоги про нарахування та сплату компенсації у позасудовому порядку, що змушує вирішувати питання захисту та відновлення її порушених прав в судовому порядку.

На думку позивача, вона має право на компенсацію, оскільки судове рішення не було виконано своєчасно. Лише через сім років листування та відвідування державних установ на адресу позивача було відправлено повідомлення від 11.07.2018р. про прийняття до обліку рішення суду від 01.08.2011р., виконання якого гарантується державою та фактично рішення суду виконане тільки 29.11.2019р., коли на її рахунок Державною Казначейською службою України було перераховано 1026,43 грн.

На думку позивача, внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків позивач тривалий час безпідставно була позбавлена можливості своєчасного та ефективного виконання судового рішення, відновлення її порушених права, отримання та користування належними їй грошовими коштами, а отже була позбавлена можливості користуватися належним їй майном та витрачати певний час на відновлення та захист своїх прав.

Усі ці обставини привели до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційний стан та сімейні стосунки. Тому позивачу завдана моральна шкода діями відповідача.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій державних органів та їх службових осіб вона понесла матеріальних збитків у розмірі 5989,57 грн, які мають бути компенсовані Державою.

Наведений розмір збитків визначено станом на час подання позову з урахуванням дати виконання рішення суду - 29.11.2019р. та складається із збільшення суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання в розмірі 3864,97грн (з 30.11.2019р. до 31.01.2023р.) + 3% річних у сумі 947,73 грн (визначеного на підставі приписів ст. 625 ЦК України) та суми 1 176,87 грн, - відсотків за користування чужими грошовими котами (визначених на підставі приписів ст. ст. 536, 1048 ЦК України та відповідних облікових ставок НБУ України https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish).

Фактично, протягом 3 042 дні ( з 01.08.2011р. до 29.11.2019р.) - майже 8,5 років позивач була змушена займатися відновленням безпідставно та незаконно порушених прав, і доказувати очевидні обставини та факти, які державні органи не заперечують та не спростовують.

Внаслідок протиправних дій державних органів позивач вважає, їй було завдано моральної шкоди.

Також позивач звертає увагу, що фактично, порушення її прав триває і до теперішнього часу (більше 10 років), оскільки її права не відновлено, а спричинену неї матеріальну і моральну шкоду не відшкодовано.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», враховуючі відмову Державного казначейства нарахувати та сплатити визначені законом компенсаційні виплати, визначена сума матеріальних збитків має бути збільшена, згідно з приписів ст. 625 Цивільного кодексу, за період з 29.11.2019р. (дата виконання рішення суду) по 31.01.2023р.(наявні індекси інфляції на час подання позову).

Таким чином, на думку позивача, сума матеріальних збитків у розмірі 5989,57 грн, які підлягають ком пенсації Державою, має бути збільшена за цей період (з 30.11.2019р. до 31.01.2023р.) на розмір 3864,97 грн згідно з визначених Державою індексів інфляції та 3 % річних у сумі - 947,73 грн.

Усі ці обставини привели до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на її психоемоційний стан та сімейні стосунки.

Позивач зазначає, що згідно з методики професора О. М. Ерделєвського, яку покладено в основу всіх інших методик українських фахівців та включено до Державного реєстру методік під рег. № 14.1.04 і внесено до Переліку рекомендованих методик (наказ Міністерства юстиції України № 1722/5 від 30.07.2010р. - додаток № 16 п.176), розмір моральної шкоди з урахуванням понижуючих коефіцієнтів має бути не менш, як 112,5 м.зп. х 4173 = 469 462,50 грн (або 14 427,24 євро за курсом НБУ 32,54грн за євро станом на 31.07.2020р.) із наступного розрахунку: 720 м.зп (:120х100) х 0,1875 (0,75x0,5x0,5) = 112,5 мінімальних зарплат.

Мінімальна заробітна плата на цей час дорівнює 6 500,00 грн.

На визначенні розміру моральної шкоди саме у співвідношенні до певної кількості 8 мінімальних заробітних плат посилається та рекомендує стала судова практика та приписи ст. 13 Закону N 266/94-ВР Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (за аналогією закону).

Керуючись принципом розумності та справедливості, розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в розмірі 50 мінімальних заробітних плат.

На думку позивача, фактичний розмір заявленої до відшкодування суми моральної шкоди повністю відповідає фактичним обставинам справи, ступені провини, а також принципам розумності і справедливості, визначено з урахуванням чинного законодавства України та встановлених методик, з урахуванням характеру і тривалості моральних страждань та нервових переживань, виходячи із обсягу і суттєвості недоотриманих благ, явної протиправності дій відповідачів, ухиленням від відшкодування спричиненої шкоди.

Ухвалою від 11 квітня 2023 року повторно зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області надати до суду протягом п`яти днів з дати отримання копії цієї ухвали інформацію про здійснені виплати на виконання рішення суду по справі № 2а-3282/11 та строки таких виплат. Зупинено провадження у справі, - до одержання витребуваних судом документів.

Також надіслано до відповідача лист від 26.09.2023 року про виконання ухвали суду від 11 квітня 2023 року.

До суду 09 жовтня 2023 року від відповідача надійшла заява про направлення доказів (вхід. № 34452/23), до якої додані знімок з екрану АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна» щодо ОСОБА_1 , платіжне доручення від 28.11.2019 року № 500593, яким підтверджується виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 року по справі № 2а-3282/11.

Також до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 34453/23 від 09.10.2023 року), в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись по-перше на те, що позивач пропустила строк звернення до суду.

Так, на думку позивачки, порушення її прав, Державною казначейською службою України, відбулось 23.04.2020. Отже, представник відповідача вважає, що саме з цієї дати має обчислюватись строк на подання ОСОБА_1 позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду. Натомість, позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії була подана лише 27.02.2023, тобто з пропущенням процесуального строку на 16 місяців.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 при подачі позовної заяви по справі №420/3994/23 не зверталась з клопотанням чи заявою про поновлення пропущеного строку на звернення до адміністративного суду.

Тому, на думку представника відповідача, враховуючи положення частини 3 статті 123 КАС України, позовна заява ОСОБА_1 по справі №420/3994/23 повинна бути залишена без розгляду.

Також представник відповідача зазначає, що позовна заява пред`явлена до неналежного відповідача.

Так, представник відповідача звертає увагу, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за період з 14.09.2010 по 14.03.2011 із зарахуванням виплачених за вказаний час коштів.

Отже, органи Пенсійного фонду України мали грошове зобов`язання перед позивачкою з виплати пенсії, що підтверджується відповідним судовим рішенням.

Згідно зі статтею 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, несуть відповідальність згідно із законом. Оскільки, саме Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області перебувало у правовідносинах з ОСОБА_1 та порушило зобов`язання з виплати позивачці підвищення до пенсії, тому саме воно має бути відповідачем по справі, а не органи Державної казначейської служби України.

Крім того, представник відповідача звертає увагу, що хибною є вимога позивачки щодо списання коштів на її користь з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України, оскільки такого рахунку немає, натомість відповідно до пункту 23-1 статті І Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейству), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Тому, на думку представника відповідача, стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України, оскільки кошти, які виділяються на утримання Казначейства, як окремої юридичної особи та суб`єкта господарювання, на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб.

Також представник відповідача звертає увагу, що у прохальній частині позову позивач просить вчинити дії Державну казначейську службу України, тому представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 помилково пред`являє позовну заяву до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області замість Державної казначейської служби України.

Щодо порядку виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2021 по справі №2а-3282/11 представник відповідача зазначає, що в пункті 2 резолютивної частини постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за період з 14.09.2010 по 14.03.2011 із зарахуванням виплачених за вказаний час коштів.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент пред`явлення вищевказаної постанови до виконання) рішення зобов`язального характеру виконуються органами державної виконавчої служби.

Поряд з цим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-УІ, який набрав чинності 01.01.2013, виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною 1 статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду. Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Представник відповідача зазначив, що 10.10.2018 на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов акт приймання- передавання III кварталу 2018 року рішень щодо першої черги заборгованості. Отже, постанова Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 надійшла на виконання до органів Державної казначейської служби України тільки 10.10.2018, при цьому, Головному управлінню Державної казначейської служби України в Одеській області невідомо чому органами державної виконавчої служби не виконувалось вищевказане рішення в період з 14.11.2011 по 10.10.2018.

Представник відповідача просить врахувати, що законодавство розмежовує компетенцію державних органів щодо їх виконання: рішення зобов`язального характеру виконуються органами Державної виконавчої служби України в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а рішення про стягнення коштів виконуються виключно органами Державної казначейської служби України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки законодавством встановлено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження рішень суду на виконання, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області було внесено відомості щодо виконання на користь ОСОБА_1 постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 до АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна» та постанову було виконано 29.11.2019 Державною казначейською службою України, що підтверджується платіжним дорученням від 28.11.2019 №500593.

Тобто, затримка у виконані органами Державної казначейської служби України постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 відбулась не внаслідок протиправних дій Державної казначейської служби України чи її територіальних органів, а у зв`язку з встановленою законодавчою процедурою щодо виконання рішень, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року, наявною черговістю виконання рішень, виконання яких гарантується державою та з відсутністю належного асигнування відповідної бюджетної програми.

Також представник відповідача вважає, що у позивача відсутнє право на відшкодування матеріальної шкоди.

Так, представник відповідача звертає увагу, що частиною 1 статті 5 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі 3% річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 суд зобов`язав Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії від мінімальної пенсії за віком за період з 14.09.2010 року по 14.03.2011 року із зарахуванням виплачених за вказаний час коштів.

Отже, з огляду на те, що постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 носить зобов`язальний характер, а відповідно до вказаного Закону право на компенсацію в розмірі 3% річних виникає за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення коштів, представник відповідача вважає, що дії Державної казначейської служби України щодо відмови у нарахуванні та виплаті на користь ОСОБА_1 3% річних відповідають нормам чинного законодавства.

Також представник відповідача вважає, що вказані спірні правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Додатково представник відповідача звертає увагу суду, що помилковими є вимоги позивачки щодо стягнення на її користь збитків, які складаються із збільшення суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання в розмірі 3 864,97 грн та відсотків за користування чужими грошима у сумі 1 176,87 грн, оскільки це є видом цивільно-правової відповідальності та може бути застосовано виключно у випадку невиконання сторонами взятих на себе зобов`язань, при цьому між ОСОБА_1 та органами Державної казначейської служби України не виникали жодні правовідносини.

Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивачка повинна була обґрунтувати, якими доказами підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи матеріальній формі позивачка оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а також надати до суду обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди, яку вона просить стягнути.

Натомість позивачка надає розрахунок моральної шкоди, використовуючи методику О.М. Ерделевського, яку рішенням Координаційної ради з питань судової експертизи при Міністерстві юстиції України від 29.01.2016 було виключено з Реєстру методик проведення судових експертиз. Тому, на думку представника відповідача, її використання є помилковим, а визначена на її основі сума моральної шкоди є необ`єктивною.

Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому представник відповідача просить звернути увагу, що позивачкою необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди, що на її думку, підлягає відшкодуванню на її користь. Так, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14.

Представник відповідача звертає увагу, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (стаття 23 ЦК України).

Натомість, на думку представника відповідача, Державна казначейська служба України та її територіальні органи жодним чином не порушували права позивачки, діяли відповідно до вимог законодавства України та вживали всіх заходів спрямованих на виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 року по справі №2а-3282/11.

Тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив продовжити йому строк на подачу відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 02 листопада 2023 року поновлено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ,- зі стадії, на якій його було зупинено.

Продовжено Головному управлінню Державної казначейської служби в Одеській області строк на подачу відзиву на позовну заяву та приєднано до матеріалів справі відзив на позовну заяву Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (вхід. № 34453/23 від 09.10.2023 року).

Розгляд справи № 420/3994/23 продовжено за правилами загального позовного провадження. Розпочато розгляд справи № 420/3994/23 спочатку та розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання.

До суду 09.11.2023 року від Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 05.12.2023 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості другого відповідача Державну казначейську службу України, розгляд справи розпочато спочатку.

Також ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 05.12.2023 року задоволено клопотання представника відповідача залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

До суду 12.12.2023 року від третьої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшли письмові пояснення (вхід. № ЕС/18301/23), відповідно до яких представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 Головним управлінням виконано в частині нарахування коштів, а саме: ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії за період визначений судом та нараховано доплату в розмірі 1026,43 грн. Позивачу не проведено виплату протягом тривалого часу у зв`язку з відсутністю коштів в Державному бюджеті на виплату по рішенням суду. Неодноразово проінформовано останню, що у разі надходження коштів з Державного бюджету виплата буде одразу проведена.

Представник третьої особи зазначив, що частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набув чинності 01.01.2013 року встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником, за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності із зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм та особливості виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Враховуючи, що порядок виплати сум соціальних виплат визначено Кабінетом Міністрів, а рішення Кабінету Міністрів України відповідно до положень частини 1 ст. 4 Бюджетного Кодексу України є частиною бюджетного законодавства, то Головне управління зобов`язано дотримуватись положень Порядку №845.

Представник третьої особи звертає увагу, що проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема Головного управління, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску. Такі виплати проводяться лише за наявності на це відповідних бюджетних асигнувань, а виділення коштів із державного бюджету на фінансування бюджетної програми не залежить від територіального органу Пенсійного фонду України.

Представник третьої особи також звертає увагу, що Верховний Суд України у своїх постановах (зокрема, від 24.01.2018 року у справі №405/3663/13-а, від 13.06.2018 року у справі №757/29541/14-а та від 21.08.2019 року у справі №754/3105/17) неодноразово вказував про те, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин.

Крім того, представник третьої особи зазначив, що як не заперечується Позивачем, 26.07.2018 Головним управлінням надана довідка до органу Казначейської служби №7605/05 про нараховані суми за рішенням суду по справі №2-а-3282/11, тому 26.07.2018 нарахована сума 1026,43 грн. органом Пенсійного фонду знята з обліку.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 та листа Державної казначейської служби України від 23.04.2020 вбачається, що 29.11.2019 на рахунок останньої Державною Казначейською службою України перераховано 1026,43 грн.

Таким, чином, державою здійснено виконання рішення суду в повному обсязі у відповідності до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», тому за таких обставин вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

До суду 14 грудня 2023 року від відповідача Державна казначейська служба України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити, посилаючись на те, що 10 жовтня 2018 року на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов акт приймання-передавання ІІІ кварталу 2018 року рішень щодо першої черги заборгованості, та 29 листопада 2019 року Державною казначейською службою України виконано постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2021 по справі №2-а-3282/11 та перераховано на рахунок ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 026,43 грн.

Представник відповідача зазначив, що 08 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України із заявою щодо нарахування і виплати компенсації за порушення строків перерахування коштів за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2-а-3282/11, та 23 квітня 2020 року Державна казначейська служба України повідомила позивачку, що оскільки вищевказане рішення має зобов`язальний характер, тому компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується.

Представник відповідача вважає свої дії правомірними, оскільки законодавством встановлено, що погашення заборгованості здійснюється Державною казначейською службою України за черговістю надходження рішень суду на виконання, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області було внесено відомості щодо виконання на користь ОСОБА_1 постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 до АРМ Реєстр судових рішень АС «Є-Казна», та 29 листопада 2019 року у зв`язку з настанням черговості, постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 було виконано Державною казначейською службою України та перераховано на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 026,43 грн.

Щодо вжиття Державною казначейською службою України заходів спрямованих на виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11, представник відповідача зазначив, що заборгованості Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області у розмірі 1 026,43 грн перед ОСОБА_1 по справі №2а-3282/11 відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону про гарантії була віднесена до першої черги заборгованості.

Законами України про Державний бюджет України за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі КПКВК 3504040) передбачено такі асигнування: на 2018 рік 500,00 млн. гривень на 2019 рік 600,00 млн. гривень

Разом з цим представник відповідача зазначив, що на виконанні за КПКВК 3504040 станом на жовтень 2018 року перебувало понад 150 тисяч судових рішень на суму понад 4,2 млрд гривень, з яких за першою чергою заборгованості 136 602 судових рішень на суму 705,334 млн гривень.

Механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону про гарантії, регламентований розділом «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» Порядку № 845 та абзац другий пункту 48 Порядку № 845 визначає, що перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів, і строки перерахування коштів перериваються на період усунення обставин, визначених у пунктах 11, 13 та 49 цього Порядку (абзац четвертий пункту 48 Порядку № 845).

Поряд з цим, пункт 49 Порядку №845 передбачає, що коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає Міністерству фінансів (далі ? Мінфін) пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Однак, представник відповідача звертає увагу, що попри регулярне надсилання Казначейством листів до Мінфіну на виконання пункту 49 Порядку № 845 (копії листів на Мінфін додаються), питання щодо передбачення у державному бюджеті достатніх асигнувань для погашення заборгованості за КПКВК 3504040 вирішено не було (копії отриманих відповідей Мінфіну додаються).

Тому, на думку представника відповідача, Казначейство у межах встановленої компетенції вчиняло у повному обсязі дії щодо виконання рішення суду у справі №2а-3282/11, які безпосередньо визначені законодавством. Тому прав та законних інтересів відносно позивачки Казначейством не порушено, а отже й відсутня протиправна бездіяльність Казначейства щодо виконання рішення суду на користь позивача.

Також представник відповідача вважає, що до спірних правовідносин не належать застосуванню Закон України про гарантії, оскільки він стосується виконання рішень про стягнення коштів, боржником за якими є державні органи.

Представник відповідача звертає увагу суду, що компенсація за порушення строку перерахування коштів відповідно до статті 5 Закону про гарантії передбачена виключно у разі несвоєчасного перерахування коштів за рішеннями суду про стягнення коштів у разі якщо виконання такого рішення здійснювалось відповідно до положень Порядку №845.

Утім, постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 було зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області вчинити певні дії на користь ОСОБА_1 .

При цьому, державний виконавець до моменту передачі вищевказаної постанови на виконання до органів Казначейства із заявою про зміну способу і порядку виконання вищевказаного рішення шляхом стягнення коштів до суду не звертався. Тобто, постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 залишилась зобов`язального характеру.

Також представник відповідача вважає, що неможливо до застосування до спірних правовідносин положення статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки боржником за постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 було Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області, отже зобов`язальні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Управлінням Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області. При цьому Державна казначейська служба України залучена до справи лише з огляду на надані їй повноваження щодо погашення заборгованості безспірного списання коштів, тобто як орган, котрий має вчинити визначені законодавством України дії, спрямовані на виконання судового рішення

Отже, питання щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання судового рішення має вирішуватись між ОСОБА_1 та органами Пенсійного фонду України, шляхом стягнення коштів з рахунків боржника органу, який завдав шкоди, а не шляхом стягнення з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України.

Також представник відповідача зазначає, що у позивача відсутнє право на відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не зазначено, у чому конкретно полягали фізичні, душевні або психічні страждання. Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Посилання позивачки на те, що вона змушена була займатися відновленням безпідставно та незаконно порушених прав та доказувати очевидні обставини та факти не може бути безумовним доказом того, що їй було завдано моральної шкоди.

Також представник відповідача просить суд звернути увагу, що позивачкою необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди, що на її думку, підлягає відшкодуванню на її користь.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Ухвалою, що занесено до протоколу підготовчого засідання від 21.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач викликалась до судових засідань через електронну пошту, та на судове засідання призначене на 08 лютого 2024 року позивач була викликана шляхом телефонограми від 21.12.2023 року.

Представник відповідачів брала участь у підготовчих засіданнях у справі.

До суду 29.12.2023 року від третьої особи Головне управління ПФУ в Одеській області надійшла заява про розгляд справи за відсутністю його представника.

Третя особа - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції викликалась до суду шляхом доставлення судових повісток до власного електронного кабінету в системі Електронний суд.

Ухвалою, що занесено до протоколу судового засідання від 08 лютого 2024 року у зв`язку з тим, що учасники справи не з`явились на судове засідання, продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. по справі № 2а-3282/11 задоволено позовні вимоги позивача частково та визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області, яка виразилася в не нарахуванні та невиплаті позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком за період з 14 вересня 2010 року по 14 березня 2011 року з зарахуванням виплачених за вказаний час коштів та зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком за період з 14 вересня 2010 року по 14 березня 2011 року з зарахуванням виплачених за вказаний час коштів. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

Також постановою суду зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області негайно виконати постанову суду.

Із наданих сторонами пояснень у заявах по суті справи, суд встановив, що 10 жовтня 2018 року на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов акт приймання-передавання ІІІ кварталу 2018 року рішень щодо першої черги заборгованості, відповідно до якого виконання рішення суду по справі №2-а-3282/11 включено у першу чергу за виконанням.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу було виплачено нараховану суму 1026,43 грн на виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. по справі № 2а-3282/11, 29.11.2019 року.

Позивач звернулась до Державної казначейської служби України із заявою про нарахування та сплату компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду від 08.04.2020 року.

Листом від 23.04.2020 року № 5-11-11/7233 «Щодо надання інформації» Державна казначейська служба України повідомила позивача, що Казначейством виконано рішення суду 29.11.2019 року по справі № 2а-3282/11 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області провести виплату на її користь грошових коштів у розмірі 1026,43 грн. разом з цим відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» лише при виконанні рішень суду про стягнення коштів стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду. Оскільки рішення суду має зобов`язальний характер компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується.

До позовної заяви позивачем додані розрахунок плати за користування чужими грошовими коштами з 01.08.2011 р. по 29.11.2019 р. на суму 1176,87 грн, визначення суми збитків (боргу) з 01.08.2011 року по 29.11.2019 року (відповідно до ст. 625 ЦК України) на суму 2038,86 грн, визначення суми збитків (боргу) з 30.11.2019 року по 31.01.2022 року (відповідно до ст. 625 ЦК України) на суму 941,46 грн, визначення суми збитків (боргу) з 01.02.2022 року по 31.01.2023 року (відповідно до ст. 625 ЦК України) на суму 1324,31 грн.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з частиною четвертої статті 3 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частина перша статті 5 Закону №4901-VI указує, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4901-VI, виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Суд встановив, що 10.10.2018 на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов акт приймання- передавання III кварталу 2018 року рішень щодо першої черги заборгованості, у тому числі й постанова Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що постанова Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011 по справі №2а-3282/11 була передана на виконання органів Державної казначейської служби України відповідно до п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №4901-VI саме в частині стягнення нарахованої пенсійним органом суми.

Суд встановив та сторонами по справі не заперечується, що позивачу було виплачено нараховану суму 1026,43 грн на виконання постанови Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. по справі № 2а-3282/11, лише 29.11.2019 року.

Отже, суд доходить висновку, що було порушено строк виконання рішення суду, визначений ч.1 статті 5 Закону №4901-VI.

Суд зазначає, що частина друга статті 5 Закону №4901-VI визначає, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 1 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 (далі - Порядок №845) цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Пункт 50 Порядку №845 указує, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Отже, таким органом є Державна казначейська служба України.

Посилання відповідача на те, що на адресу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов акт приймання- передавання III кварталу 2018 року рішень щодо першої черги заборгованості лише 10.10.2018, та Головному управлінню Державної казначейської служби України в Одеській області невідомо чому органами державної виконавчої служби не виконувалось вищевказане рішення в період з 14.11.2011 по 10.10.2018, не звільняють відповідача Державну казначейську службу України від відповідальності за порушення строку виконання рішення суду, оскільки навіть, починаючи з 10.10.2018 року відповідачем було порушено встановлений Законом №4901-VI тримісячний строк на виконання рішення суду.

Також відхиляються судом доводи відповідача щодо не поширення на спірні правовідносини положення Закону №4901-VI з підстав того, що рішення суду по справі №2а-3282/11 носить зобов`язальний характер, з огляду на таке.

Так, матеріалами справи підтверджено, що постановою Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. по справі № 2а-3282/11, зокрема, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізмаїльському районі Одеської області здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком за період з 14 вересня 2010 року по 14 березня 2011 року з зарахуванням виплачених за вказаний час коштів.

Суд встановив, що відповідачу було передано на виконання постанова Ізмаїльського міськрайонного суду від 01.08.2011р. по справі № 2а-3282/11 вже в частині виплати нарахованої позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 % від мінімальної пенсії за віком за період з 14 вересня 2010 року по 14 березня 2011 року суми в розмірі 1026,43 грн.

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що доводи відповідачів щодо не поширення положень Закону №4901-VI на спірні правовідносини є помилковими та відхиляються судом.

При цьому суд враховує, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі Горнсбі проти Греції , п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі Immobiliare Saffi проти Італії, заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі Войтенко проти України від 29 червня 2004 року № 18966/02).

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що в частині визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнення з Держави Україна на її користь грошові кошти 3% річних в сумі 947,73 грн є правомірними та належать задоволенню шляхом визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у нарахуванні ОСОБА_1 компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду та стягнути Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 3% річних в сумі 947,73 грн (дев`ятсот сорок сім гривень 73 копійки).

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнення на користь позивача збільшення суми боргу - 3864,97 грн, суд зазначає таке.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані позивачем тим, що враховуючи відмову Державного казначейства нарахувати та сплатити визначені законом компенсаційні виплати, визначена сума матеріальних збитків має бути збільшена згідно з приписів ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 29.11.2019 року (дата виконання рішення суду) по 31.01.2023 року (наявні індекси інфляції на час подання позову).

У свою чергу представники відповідачів вважають, що на спірні правовідносини не поширюється дія ст. 625 Цивільного кодексу України.

Надаючи оцінку доводам та запереченням сторін з порушеного питання, суд виходить із застосування норм права таким чином.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується застосування до даних правовідносин статті 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Таким чином, приведений аналіз статей ЦК України доводить, що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Такий правовий висновок зроблений Великою палатою Верховного суду у постанові по справі № 420/2411/19 від 09 листопада 2023 року.

Таким чином, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин належить застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Разом з цим, враховуючи висновки Великої палати Верховного суду у постанові по справі № 420/2411/19 від 09 листопада 2023 року, суд не погоджується з доводами позивача щодо застосування положень приписів ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 29.11.2019 року (дата виконання рішення суду) по 31.01.2023 року (наявні індекси інфляції на час подання позову), оскільки припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач має право на збільшення суми боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 11.01.2019 року (наступний день після закінчення трьох місячного строку наданого законом на виконання рішення суду після дати отримання документів на виконання рішення суду) по 28.11.2019 року (день, що передує дню повного виконання рішення суду). Період прострочення грошового зобов`язання 322 дня, а отже інфляційне збільшення за вказаний період становить 43,75 грн.

Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) = 1.04262249

Інфляційне збільшення: 1 026,43 x 1.04262249 - 1 026,43 = 43,75 грн. (використаний Інтернет ресурс https://ips.ligazakon.net/calculator/ff).

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнення на користь позивача збільшення суми боргу - 3864,97 грн є частково правомірними та належать задоволенню шляхом визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у нарахуванні ОСОБА_1 і збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 11.01.2019 року по 28.11.2019 року у сумі 43,75 грн. та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на користь ОСОБА_1 збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 11.01.2019 року по 28.11.2019 року у сумі 43,75 грн.

В решті позовних вимог, а саме щодо стягнення суми 3864,97 грн слід відмовити з наведених вище підстав.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнення на користь позивача користування чужими грошовими коштами - 1 176,87 грн, суд зазначає таке.

Так, позивач вважає, що внаслідок протиправних дій державних органів вона має право на відшкодування суми за користування чужими грошовими коштами, визначених на підставі приписів ст. ст. 536, 1048 ЦК України.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх врегульовані також законодавством. У цьому випадку такою нормою є ст. 625 ЦК України, відповідно до частини другої якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин не належить застосуванню положення ст. ст. 536, 1048 ЦК України, оскільки, по-перше, частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки, в той час як судом встановлена протиправна бездіяльність відповідача у виконанні рішення суду у строк встановлений Законом №4901-VI.

Таким чином, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України та стягнення на користь позивача користування чужими грошовими коштами - 1 176,87 грн, слід відмовити.

Щодо позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України, суд зазначає таке.

Так, приписами ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 818/1430/17.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд зазначає, що вирішуючи дану справу судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача у виконанні рішення суду у строки, встановлені законом. Також судом враховується, що рішення суду не було виконано відповідними державними органами більш як 8 років, що безумовно завдало позивачу певні моральні страждання.

Тому, суд доходить висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання рішення суду.

Разом з цим, суд погоджується з доводами відповідача, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищений.

Оцінюючи встановлені судом обставин щодо наявності права у позивача на відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне виконання рішення суду, суд доходить висновку, що співмірним із сумою, що підлягала виплаті за рішенням суду та справедливим буде розмір в межах розміру однієї мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року 8000 грн.

За таких обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України є частково правомірними та належать задоволенню в частині шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 8000 грн.

В решті позовних вимог слід відмовити через їх недоведеність з боку позивача.

Щодо посилань відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що у позовній заяві позивач посилається на те, що порушення права, яка стало підставою звернення до суду є триваючим і не припинено на дату звернення до суду.

Ухвалою про відкриття провадження у справі суд дійшов висновку, що позов подано у строк передбачений ч. 1,2 ст. 122 КАС України.

Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Подібна правова позиція щодо застосування норм права викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №804/401/17 та у постанові Верховного Суду по справі №242/924/17 від 11 грудня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було допущено триваюче правопорушення, а тому суд вважає, що встановлення строків звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення та здійснення незаконної діяльності.

З таких підстав, суд доходить висновку щодо безпідставності доводів відповідача щодо пропуску строку звернення до суду та залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене та оцінюючи встановлені факти та обставини, суд вважає, що позовні вимоги є частково не обґрунтованими та належать задоволенню частково.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача.

Також, у зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (, місце знаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-а), Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) та Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) , місцезнаходження: 65091, м. Одеса, вул. Розумовська, 37) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) у нарахуванні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягнути з Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 3% річних в сумі 947,73 грн (дев`ятсот сорок сім гривень 73 копійки).

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) у нарахуванні ОСОБА_1 і (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 11.01.2019 року по 28.11.2019 року у сумі 43,75 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) збільшення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 11.01.2019 року по 28.11.2019 року у сумі 43,75 грн (сорок три гривні 75 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (юридична адреса: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 8000 грн (вісім тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко