Справа № 520/5571/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 р. Справа № 520/5571/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків, повний текст складено 26.03.24 у справі №520/5571/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №678 від 13.12.2023 року про застосування до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції №63 о/с від 12.01.2024 року про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти № 6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.01.2024 року по день прийняття рішення;

- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу № 2 роти № 6 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2024 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви десять днів з моменту отримання ухвали. Повідомлено позивачу про можливість виправлення недоліків позовної заяви шляхом подачі до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення з позовом.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції, 18.03.2024 року позивачем було подано до суду першої інстанції клопотання про поновлення строків звернення до адміністративного суду, в якому останній просив визнати поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду з його позовом до Департаменту патрульної поліції про поновлення на посаді. Просив поновити йому строк звернення до суду у справі за його позовом до Департаменту патрульної поліції про поновлення на посаді та відкрити провадження у справі №520/5571/24.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 року заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду залишено без задоволення. Позовну заяву повернуто позивачу.

ОСОБА_1 , не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі №520/5571/24 скасувати. Справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними та скасування наказ), поновлення па посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу №520/5571/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у справі № 520/5571/24 є необґрунтованою та такою, що прийнята без належною дослідження всіх дійсних обставин справи, з невиправданим обмеженням права позивача на доступ до правосуддя та порушенням норм процесуального права, а тому має бути скасована. Зазначає, що, відмовляючи у поновленні пропущеного строку на звернення до адміністративного суду та повертаючи позовну заяву, судом першої інстанції не враховано усі підстави, якими обґрунтовувались причини пропуску строків на звернення до суду, та не надано їм оцінки, а застосування правових норм здійснено із надмірним формалізмом, що не сприяє реалізації принципу верховенства права, права на справедливий суд та доступу до правосуддя. Вказує, що факт пропуску строків на звернення до Харківського окружного адміністративного суду склав лише 15 (п`ятнадцять) днів (розпочався 31.01.2024 року та тривав 15 днів, тобто до 14.02.2024 року, а позовна заява подана 29.02.2024 року). Посилається на те, що лише 20 лютого 2024 року позивач отримав усі документи, що були зібрані дисциплінарною комісією у ході проведення службового розслідування та стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, при тому, що адвокатський запит було подано ще 11 грудня 2023 року. Беручи до уваги вищезазначене, вказує, що позивач не мав можливості раніше (вчасно, тобто до 14 лютого 2024 року) звернутись до суду із позовною заявою про оскарження наказів №678 від 13 грудня 2023 року за № 63 о/с від «12» січня 2024 року, що не було взято до уваги судом першої інстанції, адже їх оскарження вимагає належного доведення позивачем недотримання дисциплінарною комісією вимог щодо обґрунтованості рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, що неможливо зробити не ознайомившись з усіма матеріалами службового розслідування. Окрім того, посилається, що враховуючи об`єм зібраних дисциплінарною комісією матеріалів службового розслідування - 478 аркушів, позивачу був необхідний додатковий час для ознайомлення із ними, аналізу та побудови лінії захисту власних інтересів у суді, що і зумовило пропуск строків подання позовної заяви до Харківського окружного адміністративного суду. Зазначає про порушення судом першої інстанції процесуального законодавства, що є підставою для скасування ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року у даній справі. Посилається на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в певних рішеннях цього суду.

Відповідач скористався правом на подання відзиву, передбаченим ст.304 КАС України, в якому, посилаючись на безпідставність скарги позивача та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, що ухвалена відповідно до норм матеріального та процесуального права, просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З огляду на наведену вище норму КАС України, суд розглядає апеляційну скаргу позивача на оскаржувану ним ухвалу суду першої інстанції в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням наведеної вище норми КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав визнати їх поважними та, відповідно, поновити строк звернення до суду з позовом, у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду необхідно відмовити, а позовну заяву повернути позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ).

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За правилами частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів звертає увагу, що 15.03.2022 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» №2123-ІХ з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану».

Даним Законом внесено зміни до Дисциплінарного статуту шляхом доповнення його новим розділом V «Особливості проведення службового розслідування в період дії воєнного стану».

Вказаний вище Закон набрав чинності з 01.05.2022.

Так, з 01.05.2022 норма ч.4 ст.31 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" передбачає, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Отже, з 01.05.2022 року Законом України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" №2123-IX запроваджено інші умови проведення службового розслідування, а також визначена нова процедура ознайомлення поліцейського з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та установлені особливі строки оскарження дисциплінарних стягнень.

В контексті наведеного вище, колегія суддів звертає увагу, що при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 року у справі №807/257/14.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п.69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" №7888/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

Тобто, у контексті даного спору застосуванню підлягає саме Дисциплінарний статут Національної поліції України, який затверджений Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (з відповідними змінами), яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Вищевказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.02.2023 року у справі №120/7567/22, який в силу згаданої вище норми ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Тобто, законодавець пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення, у вигляді звільнення та обчислення строку на таке оскарження - з моменту ознайомлення з наказом, яким таке звільнення реалізоване.

Так, предметом даного спору є правомірність наказів Департаменту патрульної поліції №678 від 13.12.2023 року про застосування до старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та №63 о/с від 12.01.2024 року про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Як встановлено з матеріалів даної справи, з наведеними вище оспорюваними наказами Департаменту патрульної поліції позивач був ознайомлений 30.01.2024, при отриманні їх за допомогою послуг поштового зв`язку, про що сам позивач зазначив в позовній заяві та долучив до неї належним чином посвідчену копію конверта рекомендованого листа із зазначенням номера накладної та витяг з офіційного сайту АТ «Укрпошта» (додатку «Трекінг») про дату вручення відповідного листа, вказані обставини позивач також підтверджував і в клопотанні про поновлення строків звернення до адміністративного суду.

Відтак, строк звернення до суду з вимогами у даній справі, з урахуванням приписів ч.4 ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, після ознайомлення позивача з оспорюваними наказами 30.01.2024 року, розпочався 31.01.2024 року та тривав 15 днів, тобто до 14.02.2024 року.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції лише 29.02.2024 року.

Відтак, позивачем було пропущено 15-ти денний строк звернення до суду, передбачений нормою ч.4 ст.31 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України"

Чинне процесуальне законодавство визначає початок перебігу строку звернення до суду визначає альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тому при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що через певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є необхідним змінити спосіб захисту на той, яким вона раніше скористатися не бажала.

Частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Отже, наведені норми КАС України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, в даному випадку реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

При цьому, скаржник посилається на те, що порушення строку звернення до суду відбулося у зв`язку з тим, що лише 20 лютого 2024 року він отримав усі документи, що були зібрані дисциплінарною комісією у ході проведення службового розслідування та стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, при тому, що адвокатський запит було подано ще 11 грудня 2023 року, а тому, беручи до уваги вищезазначене, позивач не мав можливості раніше, тобто до 14.02.2024 року, звернутись до суду із позовною заявою про оскарження наказів №678 від 13 грудня 2023 року за №63 о/с від «12» січня 2024 року, що, як на думку скаржника, не було взято до уваги судом першої інстанції, оскільки їх оскарження вимагає належного доведення позивачем недотримання дисциплінарною комісією вимог щодо обґрунтованості рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, що неможливо зробити не ознайомившись з усіма матеріалами службового розслідування. Окрім того, скаржник зазначав, що враховуючи об`єм зібраних дисциплінарною комісією матеріалів службового розслідування - 478 аркушів, позивачу був необхідний додатковий час для ознайомлення із ними, аналізу та побудови лінії захисту власних інтересів у суді, що і зумовило пропуск строків подання позовної заяви до Харківського окружного адміністративного суду.

Водночас, надаючи правову оцінку таким доводам скаржника, колегія суддів звертає увагу на їх необґрунтованість та неповажність, зазначених позивачем підстав пропуску строку звернення до суду у даній справі, оскільки отримання відповіді на адвокатський запит не зупиняє перебіг процесуальних строків звернення до суду. Очікування відповіді на адвокатський запит не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки такі обставини не перешкоджали позивачу скористатися правом звернення до суду у строки, встановлені ч.4 ст.31 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" та за потреби надати додаткові докази (відповідь на адвокатський запит, уточнену позовну заяву) у ході розгляду даної справи судом першої інстанції.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.09.2020 у справі №444/2499/19.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.09.2023 у справі №520/12477/22 отримана відповідь на адвокатський запит не змінює часу, з якого апелянт повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли апелянт почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Посилання скаржника про те, що факт пропуску строків на звернення до Харківського окружного адміністративного суду склав лише 15 (п`ятнадцять) днів (розпочався 31.01.2024 року та тривав 15 днів, тобто до 14.02.2024 року, а позовна заява подана 29.02.2024 року) не спростовують наведених вище висновків суду, оскільки позивач мав дотримуватися, встановлених строків звернення до суду з адміністративним позовом, в даному випадку передбачених нормою ч.4 ст.31 Закону України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України".

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних доказів, які б вказували на наявність поважних причин пропуску строку позивачем звернення до суду, які б унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення ним процесуальних дій у визначений законом строк, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваній ухвалі про залишення без задоволення заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та повернення позивачеві позовної заяви, а тому вважає, що відсутні правові підстави для скасування чи зміни такої ухвали.

Інші доводи у справі не впливають на вирішення даної справи та на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на правові позиції ЄСПЛ, викладені в його рішеннях у певних справах колегія суддів враховує, проте зазначає, що дане судове рішення (постанова) їм не суперечить.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою, прийнятою на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі №520/5571/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський