Справа № 300/7470/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7470/23 пров. № А/857/4653/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Національної Поліції України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 300/7470/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної Поліції України про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції -Гомельчук С.В.,

час ухвалення рішення - 17.01.2024 року,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач), в інтересах якого діє представник - адвокат Думич Оксана Іванівна, звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної поліції України (відповідач), в якому просить:

- визнати противоправною бездіяльність Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2015-2021 роки в загальній кількості 123 дні;

- зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015-2021 роки, в загальній кількості 123 дні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , підполковник поліції, з 07.11.2015 по 11.02.2022 проходив службу в різноманітних підрозділах Національної поліції України, що підтверджується трудовою книжкою. У період з 07.11.2015 по 31.11.2017 ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні захисту економіки в Івано-Франківській області на посаді начальника відділу. Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 23.01.2019 №19 о/с ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області відповідно до ст. 65 Закону України «Про національну поліцію». З 31.01.2017 по 28.07.2020 позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Івано-Франківській області. Відповідно до наказу № о/с від 23.07.2020 ОСОБА_1 переведено до Управління дотримання прав людини Національної поліції України, в якому' проходив службу з 28.07.2020 по 11.02.2022. Наказом Національної поліції України від 11.02.2022 за №208 о/с (зі змінами, які внесені Наказом Національної поліції України від 01.07.2022 872 о/с) відповідно до Закону України «Про національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 11.02.2022, з виплатою компенсації за 3 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2022 році та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік. Однак, відповідачем при звільненні позивача протиправно не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за час несення служби в період 2015-2021 років.

Представник позивача вказала, що відповідно до статті 83 Кодексу законів про працю України і статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. При цьому, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII не врегульовані правовідносини щодо виплати поліцейському компенсації за невикористані дні відпустки за попередні перед звільненням роки, тому застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки». Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані дні відпустки. Як наслідок, на думку представника позивача, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2015-2021 роки, в загальній кількості 123 дні. Просить позов задовольнити повністю.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 300/7470/23 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що чинне законодавство передбачає виплату компенсації за відпустку, яка не була використана поліцейським у році звільнення, а не за попередні роки, а тому правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки відсутні.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 300/7470/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на відсутність врегулювання приписами Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Отже, у випадку звільнення поліцейських зі служби, такі особи на підставі абзаців 7 та 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, а також правових норм частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР, мають право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 23.08.1994 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ Управління МВС України в Івано-Франківській області, а з 07.11.2015 по 11.02.2022 проходив службу в Національній поліції (а.с.10-12).

З наказу Національної поліції від 11.02.2022 №208 о/с вбачається, що підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених з контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Івано-Франківській області) Управління дотримання прав людини згідно з ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 11.02.2022 (а.с.49).

Відповідно до листа від 18.10.2023 № 54аз залишок невикористаних відпусток за період проходження служби підполковником поліції ОСОБА_1 у Департаменті із 07.11.2015 по 24.01.2017 становить: за 2015 рік -3 доби основної оплачуваної відпустки; за 2016 рік - 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за вислугу років (а.с.13-14).

Відповідно до довідки від 16.10.2023 за №593 ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову відпустки за 2017 рік у кількості 45 діб та 2018 рік у кількості 45 діб не використовував. Щорічну основну та додаткову відпустки за 2020 рік станом на 28.07.2020 не використовував (а.с.19).

За приписами листа від 29.09.2023 №305аз/29/5/02-2023 згідно із наказом НПУ від 16.12.2020 №1429 о/с, наказом НПУ від 28.01.2021 №95 о/с ОСОБА_1 використано 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2020 рік (а.с.20-21). Відповідно до листа від 16.11.2023 № СЕД-2251-2023 ОСОБА_1 не використано 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік (а.с.51).

Представник позивача - адвокат Думич О.І. 22.09.2023 звернулася до Національної поліції із адвокатським запитом.

За наслідками розгляду вищевказаного запиту відповідач листом від 29.09.2023 №305аз/29/5/02-2023 повідомив представника позивача, що позивачу нараховано і виплачено грошове забезпечення за 11 календарних днів лютого в сумі 9291,92 грн, одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 148716 грн та компенсація за 3 доби щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік у сумі 13219,19 грн та надано розрахунок. Крім цього зазначено, що компенсаційні виплати за дні невикористаної відпустки не проводилися, оскільки відсутні відомості про невикористану відпустку (а.с.20-21).

Позивач, в інтересах якого діє представник, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина 1 статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 83 КЗпП України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 93 Закону № 580-VIII встановлено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Положення Порядку та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішній справ України 06 квітня 2016 року №260 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Абзацами 7-8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що нормами Закону № 580-VIII не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.

Так, відповідно до вже зазначених частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Таким чином, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19. В подальшому підтриманий Верховним Суду у постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 520/12296/2020, від 14.04.2021 у справі №620/1487/20, від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а, від 26 травня 2021 року у справі № 360/1362/20.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної Поліції України залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 300/7470/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 20.05.24