Справа № 360/383/24
Суддя: С.В. Кисіль
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

21 травня 2024 року м. ДніпроСправа № 360/383/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши в письмовому провадженні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач), в інтересах якого звернувся адвокат Пулинець Богдан Анатолійович (далі представник позивача), до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому представник позивача, після уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу ВЧ НОМЕР_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць у період з 01 липня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та у період з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць за період з 01 липня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та у період з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року.

Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі; визначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

15 травня 2024 року від відповідача через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від 14 травня 2024 року, в якому відповідач серед іншого просить залишити позов без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. В обґрунтування заявленого клопотання відповідачем зазначено, що суд в ухвалі від 21 лютого 2024 року передчасно визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновив позивачу строк звернення до суду з огляду на наступне.

Виплата грошового забезпечення має регулярний, як правило щомісячний характер. Відповідно, про порушення своїх прав щодо повноти нарахування та виплати грошового забезпечення за певний місяць очевидно, що позивач мав дізнатися разом з отриманням грошового забезпечення за такий місяць, при цьому, з наступного дня після отримання такого грошового забезпечення розпочав свій перебіг тримісячний строк звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, тримісячний строк звернення до суду з позовом сплив щодо більшої частини позовних вимог (з урахуванням положень частини першої статті 233 КЗпП закінчився 01 квітня 2024 року щодо питань грошового забезпечення протягом 2022-2023 року). Разом з тим, позивач звернувся до суду з цим позовом 03 квітня 2024 року.

Позивачем в адміністративному позові не заявлено про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, а також в позовній заяві не наведено будь-яких поважних причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали йому своєчасно звернутись до суду із вищезазначеними вимогами.

З урахуванням вказаного відповідач просить залишити позов без розгляду у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Вирішуючи клопотання про залишення позову без розгляду, суд виходить з наступного.

Статтею 122 КАС України визначено, що:

- позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина перша);

- для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга);

- для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята).

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення охоплювався застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовними вимогами щодо заробітної плати (грошового забезпечення) не обмежувалось будь-яким строком.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами другим-третім статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі постанова № 168), в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка застосовувалася у період з 21 січня 2023 року):

установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (абзац перший);

особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством оборони, але не більше ніж до 50000 гривень (абзац другий);

нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення (абзац третій);

виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (абзац четвертий).

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260) цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Пунктом 2 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 визначено:

грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення;

до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років;

до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія;

до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Відповідно до пункту 8 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260:

грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців;

грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України);

грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Розділом XXXIV Порядку № 260 врегульовані питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Так, пунктом 8 розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 (в редакції, яка застосовується з 01 лютого 2023 року) передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини; керівника органу військового управління командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 9 розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 (в редакції, яка застосовується з 01 лютого 2023 року)).

Отже, додаткова винагорода, передбачена пунктом 1 постанови № 168 на період дії воєнного стану, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України.

Позивач у цій справі звернувся до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці). Позивачем не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї. Отже, застосуванню до спірних правовідносин стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП України, а не КАС України.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби такий строк становить три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а у спорах щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, такий строк становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Оскільки спірні правовідносини виникли після 19 липня 2022 року, то до спірних правовідносин щодо виплати грошового забезпечення під час проходження військової служби за періоди з 01 липня 2023 року по 31 жовтня 2023 року та з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року застосовується строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З відзиву на позовну заяву ВЧ НОМЕР_2 від 14 травня 2024 року і доданих до нього документів вбачається, що на підставі абзацу 27 пункту 2 Розділу XXXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260), в жовтні місяці військовослужбовці строкової служби почали отримувати додаткову винагороду розміром 6000,00 грн, зокрема у жовтні 2023 року позивач отримав додаткову винагороду за період липень-вересень 2023 року у розмірі 15000,00 грн, в листопаді 2023 року 6000,00 грн за жовтень 2023 року, у січня 2024 року 18387,10 грн за грудень 2023 року.

Відповідно до приписів Порядку № 260 наказ про виплату позивачу додаткової винагороди мав бути виданий командиром (начальником) ВЧ НОМЕР_1 до 05 серпня 2023 року за липень 2023 року, до 05 вересня 2023 року за серпень 2023 року, до 05 жовтня 2023 року за вересень 2023 року, до 05 листопада 2023 року за жовтень 2023 року і до 05 січня 2024 року за березень 2023 року, а її виплата здійснена або в місяці видання наказу про виплату (у серпні 2023 року за липень 2023 року, у вересні 2023 року за серпень 2023 року, у жовтні 2023 року за вересень 2023 року, у листопаді 2023 року за жовтень 2023 року, у січні 2024 року за грудень 2023 року), або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (у вересні 2023 року за липень 2023 року, у жовтні 2023 року за серпень 2023 року, у листопаді 2023 року за вересень 2023 року, у грудні 2023 року за жовтень 2023 року, у лютому 2024 року за грудень 2023 року).

Таким чином, з урахуванням положень Порядку № 260 про можливість виплати додаткової винагороди в місяці, наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату одноразового додаткового виду грошового забезпечення, позивач мав законні очікування на виплату спірної додаткової винагороди до 30 вересня 2023 року (за липень 2023 року), до 31 жовтня 2023 року (за серпень 2023 року), до 30 листопада 2023 року (за вересень 2023 року), до 31 грудня 2023 року (за жовтень 2023 року), і до 29 лютого 2024 року (за грудень 2023 року).

Отже, тримісячний строк звернення до суду у межах спірних правовідносин щодо додаткової винагороди за липень 2023 року почався 01 жовтня 2023 року та закінчився 01 січня 2024 року, за серпень 2023 року почався 01 листопада 2023 року та закінчився 01 лютого 2024 року, за вересень 2023 року почався 01 грудня 2023 року та закінчився 01 березня 2024 року, за жовтень 2023 року почався 01 січня 2024 року та закінчився 01 квітня 2024 року, за грудень 2023 року почався 01 березня 2024 року та мав би закінчитися 01 червня 2024 року.

До суду з цим позовом позивач звернувся через свого представника 12 квітня 2024 року, що підтверджується інформацією, зазначеною на конверті, в якому надійшла позовна заява, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби.

В ухвалі суду від 29 квітня 2024 року про відкриття провадження в адміністративній справі суд зазначив: «Разом з цим, дослідженням доданих до позовної заяви документів судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем та з квітня 2021 року по теперішній час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , військовослужбовці якої беруть участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України, 14 березня 2024 року позивач уклав з АО «РЕЗОЛЮШН» договір про надання професійної правничої допомоги № 80-03/24, 15 березня 2024 року представником позивача направлено до ВЧ НОМЕР_1 адвокатський запит з проханням надати документи, відповідь на адвокатський запит надійшла 17 квітня 2024 року. Зазначене дає підстави вважати, що позивач під час впровадженого на всій території України воєнного стану був обмежений у можливостях своєчасного отримання правничої допомоги адвоката і своєчасного звернення до суду за захистом своїх прав. Оскільки на виконання вимог частини другої статті 79 КАС України позивач повинен подати докази разом із поданням позовної заяви, суд враховує, що зверненню до суду передує зібрання позивачем доказів на підтвердження обставин, які підтверджують заявлені позовні вимоги, що, в свою чергу, займає певний час. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновити позивачу строк звернення до адміністративного суду.».

Зазначені висновки суду відповідають фактичним обставинам, не спростовуються наданими відповідачем документами, а тому суд дійшов висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду не був передчасним, на підставі чого клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду внаслідок пропуску строку звернення до суду належить залишити без задоволення.

Керуючись статтями 121, 122, 241, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя С.В. Кисіль