Справа № 380/26675/23
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2024 року м. Львівсправа № 380/26675/23

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Позивачка/ФОП ОСОБА_1 ) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці (Відповідач/ЗМУ ДСУ з питань праці), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління ДПС у Волинській області (Третя особа/ГУ ДПС у Волинській області), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 31 липня 2023 року № 3Х/ВО/9729/03-20-07-05/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 67000,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 07 червня 2023 року посадові особи ГУ ДПС у Волинській області провели фактичну перевірку суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_1 , а саме господарської одиниці магазину, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . За результатами проведеної перевірки контролюючий орган склав акт фактичної перевірки від 13 червня 2023 року № 002220, яким встановлено порушення позивачкою, зокрема статті 24 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України). 31 липня 2023 року ЗМУ ДСУ з питань праці на підставі акта фактичної перевірки ГУ ДПС у Волинській області від 13 червня 2023 року № 002220 винесло постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 3Х/ВО/9729/03-20-07-05/-ФС (далі також оскаржувана/спірна постанова), якою на ФОП ОСОБА_1 вирішено накласти штраф в розмірі 67000,00 грн. Згідно з цією постановою ГУ ДПС у Волинській області за результатами перевірки у ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 , зафіксувало за виконанням трудових функцій продавця ОСОБА_2 , яка згідно з наданими нею письмовими поясненнями стажується, не володіє інформацією щодо оформлення трудових відносин, заробітної плати не отримувала. Отже, ФОП ОСОБА_1 допустила порушення вимог частини четвертої статті 24 КЗпП України та вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

Позивачка не погоджується із оскаржуваною постановою, уважає її протиправною з огляду на таке.

Можливість накладення штрафів на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, була передбачена пунктом 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі також Порядок № 509), у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі Постанова № 823). Проте Постанову № 823, якою внесено зміни до Порядку № 509, у тому числі щодо можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, визнано протиправною та нечинною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року.

З огляду на встановлені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) правила набрання законної сили судовими рішеннями Порядок № 509 у редакції Постанови № 823 втратив чинність з 14 вересня 2021 року, а тому не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, які виникли після втрати ним чинності. Зважаючи на наведене, Порядок № 509 підлягав застосуванню в редакції, чинній до внесення до нього змін Постановою № 823, пунктом другим якого у відповідній редакції передбачалась можливість накладення штрафів на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в процесі якої виявлені порушення законодавства про працю, а не акта фактичної перевірки, як це відбулося у межах цього спору.

З огляду на вказане позивачка вважає, що докази, отримані за результатами фактичної перевірки податкового органу та відображені в акті фактичної перевірки ГУ ДПС у Волинській області від 13 червня 2023 року № 002220, є недопустимими доказами, а тому відсутність допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачкою виключає підстави для притягнення її до відповідальності, встановленої статтею 59, абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України.

Крім того, позивачка звертає увагу на те, що 09 червня 2023 року ОСОБА_2 була оформлена на роботу у ФОП ОСОБА_1 відповідно до наказу ФОП ОСОБА_1 від 09 червня 2023 року № 3, що підтверджується повідомленням про прийняття працівника на роботу від 09 червня 2023 року № 1 та квитанцією № 2 податкового органу про отримання цього повідомлення.

Позивачка підсумовує, що прийняття відповідачем оскаржуваної постанови на підставі акта фактичної перевірки податкового органу є неправомірним, що є достатньою підставою для визнання її протиправною та скасування.

З огляду на вищенаведене адміністративний позов просить задовольнити повністю.

У позовній заяві позивачка вказує, що орієнтовно очікує понести судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073,60 грн та витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 4000,00 грн.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що на момент проведення фактичної перевірки 07 червня 2023 року ФОП ОСОБА_1 належним чином не оформила трудові відносини з ОСОБА_2 . Наголошує, що заходи щодо притягнення до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, застосовуються незалежно від факту усунення порушень, які виявлені під час проведення перевірки податковим органом.

Зазначає, що у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеній без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, не вказано, що Порядок № 509 підлягає застосуванню в редакції, чинній до внесення до нього змін Постановою № 823.

На підставі норм пунктів 75.1 статті 75, 80.6 статті 80, 86.1 статті 86 Податкового кодексу України відповідач стверджує, що Державна податкова служба України може встановлювати порушення законодавства про працю та зайнятість населення під час фактичної перевірки, тому ЗМУ ДСУ з питань праці правомірно винесло оскаржувану постанову про накладення штрафу за порушення позивачкою законодавства про працю на підставі акта фактичної перевірки ГУ ДПС у Волинській області від 13 червня 2023 року № 002220.

Відзначає, що позивачка не заперечує, що нею були допущені порушення частини четвертої статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

Відповідач підсумовує, що позивачка вільно тлумачить норми права на власний розсуд з метою досягнення приватного інтересу, а саме уникнення відповідальності за порушення частини четвертої статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

З огляду на вищенаведене у задоволенні адміністративного позову просить відмовити повністю.

Третя особа пояснень щодо позову або відзиву до суду не подала.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 20 листопада 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію акта перевірки та усіх додатків до нього, включно з поясненнями ОСОБА_2 , які слугували підставою для прийняття спірної постанови від 31 липня 2023 року.

Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року залучено Головне управління ДПС у Волинській області до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 16 червня 2022 року.

З 16 год. 15 хв. 07 червня 2023 року до 15 год. 20 хв. 13 червня 2023 року посадові особи ГУ ДПС у Волинській області провели фактичну перевірку суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_1 , а саме господарської одиниці магазину, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної перевірки Головне управління ДПС у Волинській області склало акт фактичної перевірки від 13 червня 2023 року № 002220, яким встановлено порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , зокрема статті 24 КЗпП України, абзацу першого постановляючої частини постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

31 липня 2023 року заступник начальника Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Харлампович Андрій Адамович, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у Волинській області від 13 червня 2023 року № 002220 щодо порушень фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 законодавства про працю, встановив, що за результатами перевірки ГУ ДПС у Волинській області у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за фактичним місцем провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 , зафіксувало за виконанням трудових функцій продавця ОСОБА_2 , яка згідно з наданими нею письмовими поясненнями стажується, не володіє інформацією щодо оформлення трудових відносин, заробітної плати не отримувала. Отже ФОП ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

За результатами розгляду справи про порушення складено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 31 липня 2023 року № 3Х/ВО/9729/03-20-07-05/-ФС, якою вирішено накласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 67000,00 грн.

Не погоджуючись із указаною постановою, уважаючи її протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду в цій справі є оцінка правомірності постанови ЗМУ ДСУ з питань праці від 31 липня 2023 року № 3Х/ВО/9729/03-20-07-05/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на ФОП ОСОБА_1 .

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі Положення № 96, тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;

6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

При укладенні трудового договору громадянин, який вперше приймається на роботу, має право подати вимогу про оформлення трудової книжки.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Абзацом першим постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Згідно із частиною першою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України встановлено відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

За змістом частини четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оцінюючи в контексті наведених вище норм законодавства викладені позивачкою у позовній заяві аргументи щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, суд зазначає таке.

Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Водночас працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вчинення фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є порушенням законодавства про працю та має наслідком застосування до такої особи відповідальності у вигляді штрафу відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Суд встановив, що в акті фактичної перевірки від 13 червня 2023 року № 002220 контролюючий орган зробив, зокрема висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413.

Передусім суд відзначає, що серед підстав позову не міститься аргументів стосовно заперечення позивачкою викладених у акті перевірки податкового органу висновків по суті правопорушення, за вчинення якого спірною постановою на неї накладено штраф відповідачем.

Протиправність оскаржуваної постанови відповідача позивачка пов`язує з тим, що у законодавстві, чинному на момент проведення перевірки та винесення спірної постанови, відсутня норма, яка б установлювала повноваження Держпраці та її територіальних органів накладати штрафи на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, натомість передбачена можливість накладення штрафів на підставі акта лише документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в процесі якої виявлені порушення законодавства про працю.

У аспекті цього суд відзначає, що згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України.

За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Тому суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.

Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.

Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

З огляду на вищевикладене суд уважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

У спірних правовідносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати, прямо визначені у нормах статті 265 КЗпП України.

Окрему увагу суд звертає на те, що підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади, зокрема й Держпраці України (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування продемонстровано у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

За приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у разі суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Правова позиція такого змісту наведена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17.

Відступу від такого правозастосування не здійснювалось.

Поширюючи вищезгадані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права на спірні у цій справі правовідносини, суд, ураховуючи встановлені у цій справі обставини та наявне правове регулювання спірних правовідносин, підстави позову уважає, що відсутність або наявність у період спірних правовідносин підзаконного нормативно-правового акту, який би передбачав можливість накладення штрафу на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, не може впливати на обсяг, зміст та порядок реалізації вищезгаданих повноважень податкових органів та органів з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, змінювати чи скасовувати їх, оскільки вони належать вказаним суб`єктам владних повноважень відповідно до закону.

У зв`язку з цим, суд критично оцінює доводи позивачки про відсутність у підзаконному акті Уряду України відповідних норм, які б передбачали можливість накладення у спірних правовідносинах штрафу на підставі акта фактичної перевірки податкового органу, а отже, на її думку, зумовлюють протиправність оскаржуваної у цій справі постанови Держпраці про накладення штрафу.

Суд на підставі приписів частини третьої статті 7 КАС України, вирішуючи спір у справі, що розглядається, застосовує насамперед норми закону, який має вищу юридичну силу, та у спірних правовідносинах передбачав наявність у відповідача повноважень стосовно накладення штрафу на суб`єктів господарювання - фізичних осіб-підприємців за порушення ними вимог законодавства про працю, відповідальність за які встановлена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, і які виявлені податковим органом в процесі фактичної перевірки та зафіксовані у цим органом у акті, складеному за результатом такого заходу державного контролю.

Ураховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність з боку позивачки заперечень щодо викладених у акті фактичної перевірки податкового органу висновків стосовно суті виявлених порушень, а також те, що можливість накладення штрафу за порушення вимог законодавства про працю на підставі вказаного акту перевірки передбачена законом, суд констатує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, водночас прав позивачки не порушив.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, яку суд ураховує на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Зауваження позивачки стосовно того, що 09 червня 2023 року ОСОБА_2 була оформлена на роботу у ФОП ОСОБА_1 відповідно до наказу ФОП ОСОБА_1 від 09 червня 2023 року № 3, суд оцінює критично, оскільки наведена обставина лише додатково підтверджує те, що на момент проведення фактичної перевірки 07 червня 2023 року ФОП ОСОБА_1 належним чином не оформила трудові відносини з ОСОБА_2 , а надалі усунула виявлене порушення. Утім заходи щодо притягнення до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, застосовуються незалежно від факту усунення порушень, які виявлені під час проведення перевірки податковим органом.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, з урахуванням встановлених судом обставин цієї справи, підстав позову, правового регулювання спірних правовідносин, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, оскаржувана постанова ЗМУ ДСУ з питань праці від 31 липня 2023 року № 3Х/ВО/9729/03-20-07-05/-ФС про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на ФОП ОСОБА_1 відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, тобто є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці (вул. Міцкевича, 8, м. Львів, 79005), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління ДПС у Волинській області (Київський майдан, 4, Луцьк, Волинська область, 43000) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 17 травня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна