Справа № 120/9431/23
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/9431/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк Алла Юріївна

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

17 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області (відповідача) про визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 про застосування адміністративно-господарського штрафу в загальному розмірі 68000,00 гривень.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 01.02.2024 позов задовольнив.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що позивачем на адресу Відділу було надіслано лише сам договір позички, без акту прийому передачі, що унеможливило відповідача переконатись у дійсності вказаного договору, оскільки з істотних умов вказаного договору вбачається, що транспортний засіб вважається переданим з моменту підписання акту приймання-передачі об`єкту позички уповноваженими представниками сторін та скріплення цього акту печатками.

Також зазначає, що акт приймання-передачі відповідного транспортного засобу не надавався посадовим особам під час проведення рейдової перевірки та під час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.05.2023 року у пункті габаритно-вагового контролю А/Д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 347 км + 527 м посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом NOOTEBOOM державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

Під час перевірки виявлено порушення «П.22.5 ПДР Перевезення вантажу (техніки) з перевищенням встановлених законодавством габаритних норм на 33,8% (відсотків), а саме: ширина склала 3,48м. при допустимих 2,6м.; П11.1 Правил перевезення вантажів, затверджених наказом МТУ №363 від 14.10.19, під час надання послуг з перевезень вантажів, перевізник не забезпечив водія оформленою товарно- транспортною накладною або іншим визначеним законом документом на вантаж, чим порушено ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» «Ч.1 абз. 17, перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу; ч.1 абз.3 ст.60, перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: товарно-транспортна накладна або іншим визначеним законом документ на вантаж».

За результатами проведеної перевірки посадовими особами було складено:

ат проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР000123 від 04.05.2023;

акт про перевищення транспортних засобом нормативних габаритних параметрів № 0004768 від 04.05.2023;

довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю №0052194 від 04.05.2023.

14.06.2023 у Відділі державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті відбувся розгляд справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, про що позивача було проінформовано повідомленням від 31.05.2023.

Водночас, як слідує з матеріалів справи, отримавши вказане повідомлення відповідача, позивач направила на адресу останнього відповідь, в якій зазначила, що дійсно т/з DAF, д.н.з. НОМЕР_1 належить їй на праві приватної власності, однак, 17.04.2023 року був переданий громадянину України ОСОБА_2 за договором позики транспортного засобу № 1.17-04-2023-П.

За результатами розгляду справи начальником Відділу державного контролю (нагляду) у Вінницькій області Гіруштіним Владиславом прийнято постанови від 14.06.2023 про застосування адміністративно- господарського штрафу №ПШ 000135 у розмірі 17000 гривень і №ПШ 000136 у розмірі 51000 гривень.

Вважаючи протиправними вказані постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-ІІІ від 05.04.2001 (далі - Закон №2344-ІІІ).

Статтею 48 Закону №2344-ІІІ передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Відповідно до ст. 60 Закону від 05.04.2001 № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, слід зазначити, що Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

В розумінні вимог ст.1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Як встановлено судом першої інстанції, посадова особа відповідача при проведенні перевірки визначив позивача як власника транспортного засобу, а також зазначено автомобільним перевізником. Така інформація (про автомобільного перевізника та власника) зазначена в актах проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, складених під час проведення перевірки транспортного засобу.

Вказаний факт інспектором встановлено на підставі свідоцтв про реєстрацію перевіряємих транспортних засобів.

Доказів найму водія позивачем чи укладення між ним та позивачем окремої угоди до суду сторонами не надавалися.

Також, колегія суддів, враховує позицію Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №340/4637/22 щодо офіційного з`ясування всіх обставин справи в контексті належного установлення автомобільного перевізника в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з наступного:

(1) У кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

(2) Основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

(3) Нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися з розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки, для забезпечення дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.

(4) Належна правова оцінка обґрунтування учасників справи щодо реальності наданих суду доказів в сукупності:

- виконання умов договору оренди транспортного засобу з екіпажом щодо щомісячної сплати орендної плати);

- суперечності у договорі перевезення в частині вантажу, який перевозився (цегла, насіння соняшника чи пшениця);

- відсутність заперечень водія транспортного засобу в момент оформлення порушення щодо визначеного посадовими особами відповідача особи перевізника у спірних правовідносинах; інших доводів учасників справи.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що отримавши повідомлення відповідача від 31.05.2023, позивач направила на адресу останнього відповідь, в якій зазначила, що дійсно т/з DAF, д.н.з. НОМЕР_1 належить їй на праві приватної власності, однак, 17.04.2023 року був переданий громадянину України ОСОБА_2 за договором позики транспортного засобу № 1.17-04-2023-П, що не заперечується відповідачем.

Однак, вказані обставини залишилися поза увагою відповідача.

При цьому, отримавши вказаний договір позики, відповідач не був позбавлений права викликати для належного розгляду справи ОСОБА_2 , з метою встановлення дійсного перевізника, а також актів приймання-передачі транспортних засобів іншій особі у відповідності до умов договору позики.

Тобто, відповідач не встановив дійсного перевізника, чим допустив порушення процедури прийняття спірних рішень.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Тому, дійшов зваженого висновку, що відділ державного нагляду (контролю) у Вінницькій області при прийнятті постанов від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 допустив істотне порушення процедури, не з`ясував достовірні відомості про фактичного перевізника на підставі належних та достатніх доказів, які він мав можливість витребувати в тих чи інших осіб.

Тобто, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, що позивач має відношення до відповідних автомобільних перевезень.

Разом з тим, автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажів на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником/ пасажиром) про перевезення пасажирів надає відповідну послугу (статті 33, 42 Закону України «Про автомобільний транспорт»), а не власник/користувач транспортного засобу.

На місці здійснення габаритно-вагового контролю водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III).

Під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-III. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки (додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 та від 22 грудня 2021 року у справі №420/3371/21.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, можливо дійти висновку, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться пасажирів.

Оскільки відповідачем не доведено, що саме позивач 04.05.2023 здійснював свою господарську діяльність щодо перевезення вантажів або використовував найману працю водія, який таке перевезення здійснював або укладав із водієм цивільно-правову угоду щодо здійснення відповідних перевезень, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт на позивача покладена бути не може.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що правові підстави для накладення штрафу на позивача відсутні.

В свою чергу, відповідно до абз.17 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо застосованого до позивача (фізичної особи, власника транспортного засобу) адміністративно-господарського штрафу у сумі 51000 грн за порушення абз.17 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції надано належну правову оцінку в частині застосування відповідним органом державної влади адміністративно-господарського штрафу за порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідно до ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке можливе лише до суб`єкта господарювання, а саме до фізичної особи-підприємця або юридичної особи.

Разом з тим встановлено, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) зареєстрована фізичною особою-підприємцем, однак з 22.03.2019 року така реєстрація припинена, а тому, станом на день проведення перевірки, не мала статусу суб`єкта підприємницької діяльності, в тому числі і на момент винесення відповідачем постанов про застосування адміністративно-господарських санкцій.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними та скасування постанов Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області від 14.06.2023 №000135 та №ПШ000136 про застосування щодо позивача адміністративно-господарського штрафу в загальному розмірі 68000,00 гривень.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.