Справа № 420/7903/24
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7903/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 336428 о/с від 01.11.2023 р., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просять суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в при наданні позивачам дозволу на імміграцію та посвідок на постійне проживання в Україні в 2012 році, ВГІРФО ГУ МВС в Одеській області проводив перевірку законності залишення позивачів на постійне проживання на території України, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, надав посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_1 , разом з неповнолітньою на той час донькою, ОСОБА_6 . За таких обставин, позивачі вважають обґрунтування рішення міграційного органу про скасування дозволу на імміграцію та посвідок на постійне проживання, у зв`язку з перевіркою законності свідоцтва про народження батька позивачки в 2023 році, та долученими актовими записами про народження за 1946 рік, що складені на зовсім інших осіб, неправомірним та необґрунтованим, а також винесеним без дійсних обставин справи.

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими, з підстав, викладених у письмовому відзиві на адміністративний позов (від 16.04.2024 р. вхід. № 14874/24), наголошуючи, що у громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були відсутні підстави для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а заявницею були подані свідомо неправдиві відомості відносно наявності у неї підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, окрім того відомості, які містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, свідчать про використання заявницею документу, який містить ознаки підробки. Враховуючи викладене, дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягає скасуванню у відповідності до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Ухвалою суду від 18.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 420/7903/24 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 23.07.2011 громадянка Республіки Молдова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з народженням батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України та наявністю права на набуття громадянства за територіальним походженням.

Наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_5 , в момент подання заяви, підтверджено нотаріально засвідченою копією свідоцтва про її народження, серії НОМЕР_2 , виданого 22.01.1980 міським відділом РАЦС м. Тираспіль, в якому в графі «Батько» внесені відомості « ОСОБА_7 , українець», та нотаріально засвідченою копією свідоцтва про народження батька ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження с. Луги Чечельницького району Вінницької області) серії НОМЕР_3 , виданого 06.03.1975 Лузькою сільською Радою Чечельницького району Вінницької області, актовий запис про народження від 10.11.1946 № 31, в якому в графі «Батьки» зазначено: Батько - ОСОБА_8 , українець; Мати - ОСОБА_9

Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06.02.2012 року № 336428, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02.02.2012 ОСОБА_3 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

16.01.2020 ОСОБА_3 була документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_4 , отриманою в порядку обміну.

23.01.2020 ОСОБА_4 була документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 , отриманою вперше.

24.10.2023 до Головного управління ДМС в Одеській області надійшов лист ДСІОБГ ДМС України № 8.1/1780/8.1-23 за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заступником начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області складено Висновок, затверджений 01.11.2023 року Начальником ГУ ДМС в Одеській області Оленою Погребняк, про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіка Молдова ОСОБА_5 , разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_6 .

У вказаному Висновку, серед іншого, констатовано, що «…за результатами перевірки зазначеного свідоцтва про народження засобами Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що бланк свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданий Виконавчим комітетом Бруслинівської сільської ради Літинського району Вінницької області на ім`я особи з іншими персональними даними. Також, перевіркою актового запису про народження за № 31 від 10.11.1946 складеного Виконавчим комітетом Слободо-Лузьської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, встановлено, що в Державному реєстр актів цивільного стану громадян міститься інформація про народження особи з персональними даними ОСОБА_10 (по батькові не вказано, дата народженн - 10.10.1946, відомості про батька ОСОБА_8 , мати ОСОБА_9 ). Враховуючи вище зазначене у громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були відсутні підстави для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію на підставі пункту частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а заявницею було подані свідомо неправдиві відомості відносно наявності у неї підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, окрім того відомості, які містяться у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, свідчать про використання заявницею документу, який містить ознаки підробки».

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року скасовано дозвіл на імміграцію ОСОБА_5 , та її неповнолітній доньці - ОСОБА_11 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та скасовані відповідні посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 від 16.01.2020 року на ім`я ОСОБА_1 , та № НОМЕР_5 від 23.01.2020 року на імя ОСОБА_2 , на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Вважаючи Рішення Головного управління Державної міграційної служби України про скасування громадянці Молдови ОСОБА_5 , та її неповнолітній доньці - ОСОБА_11 дозволу на імміграцію в Україну, протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон 3773-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 4 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з частиною 1 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

- діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

- висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

- особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

- особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

- особи, які раніше перебували в громадянстві України;

- батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

- особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

- особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно зі ст. 6 Закону № 2491-ІІІ Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

- організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

- організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

- організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

- організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

- забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно з ч.ч. 2, 5 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Згідно з ч.ч. 10, 11 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію встановлено статтею 10 Закону № 2491-ІІІ.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається:

- особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

- особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

- особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

- особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

- особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

- в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пп. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків громадян України.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з п. 11 Порядку № 1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

- проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з п. 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку № 1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Зі змісту наведених вище положень Порядку № 1983 вбачається, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, 23.07.2011 року громадянка Республіки Молдова ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з народженням батька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України, та наявністю права на набуття громадянства за територіальним походженням.

Наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну, громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_13 , в момент подання заяви, підтверджено нотаріально засвідченою копією свідоцтва про її народження, серії НОМЕР_2 , виданого 22.01.1980 міським відділом РАЦС м. Тираспіль, в якому в графі «Батько» внесені відомості « ОСОБА_7 , українець», та нотаріально засвідченою копією свідоцтва про народження батька ( ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження с. Луги Чечельницького району Вінницької області) серії НОМЕР_3 , виданого 06.03.1975 Лузькою сільською Радою Чечельницького району Вінницької області, актовий запис про народження від 10.11.1946 № 31, в якому в графі «Батьки» зазначено: Батько - ОСОБА_8 , українець; Мати - ОСОБА_9

Рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 06.02.2012 року № 336428, на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, з наведеного вбачається, що на виконання Порядку № 1983 документи, які були подані Позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені територіальним підрозділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, який приймав документи ОСОБА_5 , перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства, за наслідками чого відповідачем було прийнято відповідне рішення про надання дозволу на імміграцію.

З наведеного можна встановити, що компетентний орган, при прийнятті рішення про надання ОСОБА_5 , разом з неповнолітньою донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_14 , дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував, у межах своєї компетенції, питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Як вбачається з оскаржуваного рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року, підставою для скасування ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну зазначено п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яким передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Проте, на думку суду, правових підстав для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_5 , разом з донькою - ОСОБА_6 , у Відповідача не було, оскільки дозвіл на імміграцію в Україну останній отримав на підставі правдивих відомостей, справжніх документів, поданих у належній формі, що підтверджується зокрема й тим, що на час прийняття рішення у 2012 році про оформлення дозволу на імміграцію, стосовно документів ОСОБА_5 заперечень не було, як і не було заперечень під час обміну посвідки на постійне проживання у 2020 році, коли також мала місце перевірка матеріалів імміграційної справи позивача.

Крім того, відповідно до пунктів 21-23 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Як зазначено Верховним Судом у Постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 260/5694/22, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Колегія суддів Верховного Суду погодилася з тим, що вказана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Проте, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Аналогічний правовий висновок наведений у Постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а, від 02 грудня 2021 року у справі № 120/1859/19-а.

Разом з тим, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у даній адміністративній справі, в порушення вищевказаних приписів, будь-яких доказів надіслання (вручення) ОСОБА_5 , разом з донькою - ОСОБА_6 , запрошення про надання пояснень та відповідних документів, надано не було.

Щодо посилання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про підробку документів, суд наголошує, що у разі підробки документів, Верховний Суд неодноразово наголошував, що належним доказом в цьому випадку може бути виключно вирок суду, яким встановлені відповідні обставини. Адже підроблення документів є кримінально караним діянням. Відтак, встановлення цього факту має відбуватися лише в рамах кримінального провадження. Тож особа може вважатися такою, що скоїла підроблення документа, лише у разі набрання законної сили вироком суду, постановленим за результатами розгляду кримінальної справи за статтею 358 Кримінального кодексу. При цьому до повноважень міграційного органу не належить встановлення факту підроблення особою офіційних документів (Окрема Ухвала ВС від 14.11.2018 у справі № 820/1293/16).

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірне Рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови ОСОБА_5 , та її доньці - ОСОБА_11 , не є правомірним, а отже підлягає скасуванню.

Вищевикладене повністю спростовує твердження відповідача, наведені у письмовому відзиві на позовну заяву.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог громадянки Молдови - ОСОБА_1 , та її доньки - ОСОБА_2 , та відповідно наявності підстав для їх задоволення, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою громадянкою Республіки Молдова ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Отже, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 336428 о/с від 01.11.2023 р., є такими, що підлягають задоволенню, з вищеокреслених підстав.

Відносно заяви повноважного представника позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19400,00 грн., - суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зокрема, на підтвердження обґрунтованості понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19400,00 грн. заявником до заяви додано копії наступних документів: договори про надання правничої допомоги № 02/24 та № 03/24 від 22 січня 2024 року; додаткові угоди № 1 від 12 лютого 2024 року до договорів № 02/24 та № 03/24; звіти про надання правничої допомоги № 04/24; - акти виконаних робіт № 19/24 та 20/24 від 18 квітня 2024 року; рахунки № 19/24 та 20/24 від 18 квітня 2024 року.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Окрім того, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з чим, з урахуванням відповідних обставин, у тому числі, ціни позову, суд може обмежити такий розмір, зважаючи на розумну необхідність судових витрат, застосовно до предмета публічно - правового спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року по справі №520/9115/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надані до суду представником позивача документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 19 400,00 грн., не є співмірними зі складністю справи та фактично витраченим часом на виконання адвокатом робіт (наданих послуг) за наведеним у детальному описі робіт (наданих послуг), а отже, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, обсягом наданих послуг, ціною позову, та значенням справи для сторони, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 336428 о/с від 01.11.2023 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Молдова ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з донькою, громадянкою Республіки Молдова, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2

3. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м.Одеса, вул.Преображенська, буд.44, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання від 16.01.2020 року № 900029390) судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., а також суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч ) грн. 00 коп.

4. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м.Одеса, вул.Преображенська, буд.44, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання від 23.01.2020 року № 900029953) судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., а також суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч ) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Ю.В. Харченко