Справа № 500/1195/24
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1195/24

06 травня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01 квітня 2021 року у своїй діяльності органи Пенсійного фонду України почали застосовувати принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року. Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Таким чином, заява Позивача передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області (далі по тексту - ГУ ПФУ у Луганській області). Рішенням ГУ ПФУ у Луганській області № 54 від 23.01.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком. Вказане вище рішення, суб`єкт владних повноважень мотивує тим, що після проведення розрахунків встановлено - страховий стаж ОСОБА_1 становить 23 роки 03 місяців 19 днів, при необхідному - 25 років. Таким чином, до страхового стажу не зараховано такі періоди роботи:

з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба» згідно з архівною довідкою від 07.12.2023 року № 03-01/1482, яка видана архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві;

з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр. в КСП у зв`язку з відсутністю даних про роботу та дати і підстави звільнення.

Позивач вважає рішення ГУ ПФУ у Луганській області № 54 від 23 січня 2024 року протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 06.03.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 18.03.2024 року. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

До страхового стажу не зараховано періоди за трудовою книжкою колгоспника серії НОМЕР_1 від 15.02.2000 у зв`язку з тим, що позивачем долучено скановану копію з копії трудової книжки, а не сканована копія з оригіналу трудової книжки, що не відповідає вимогам пункту 2.23 Порядку № 22-1, пункту 2.4 Інструкції, а саме:

- з 15.09.1983 по 01.12.1983 - робота в КСП Весна. Зазначений період потребує уточнення у зв`язку з наявністю виправлення в даті направлення на навчання. Водночас в трудовій книжці міститься запис про створення КСП Весна лише 05.04.1995, тому позивач не міг працювати на зазначеному підприємстві з 15.09.1983. В розділі трудової книжки Участь у громадському господарстві відсутні дані за 1983 рік;

- з 01.12.1983 по 21.03.1984 - навчання на курсах трактористів машиністів у зв`язку з не наданням свідоцтва про здобуття освіти і кваліфікації згідно з освітньо-кваліфікаційним рівнем або уточнюючої довідки, що передбачено пунктом 8 Порядку №637;

- з 01.01.1998 по 22.12.2000 в КСП Весна у зв`язку з відсутністю даних про роботу та дати і підстав звільнення.

Для підтвердження періодів роботи за трудовою книжкою колгоспника ОСОБА_1 надав архівну довідку про трудовий стаж по КСП Весна з 15.09.1983 по 1999 рік включно, видану архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області від 07.12.2023 №03-01/1482.

За наданою довідкою до страхового стажу неможливо зарахувати періоди:

- з 15.09.1983 по 31.12.1983 у колгоспі Дружба у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь у громадському господарстві. В сканованій копії трудової книжці, наданої заявником, в розділі Участь у громадському господарстві за 1983 рік дані відсутні;

- з 01.01.1998 по 31.12.1999 в КСП Весна у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь у громадському господарстві. В сканованій копії трудової книжці, наданої заявником, відсутні дані про роботу та дати і підстави звільнення, в розділі Участь у громадському господарстві у відповідних графах за 1998, 1999 та 2000 роки проставлено прочерк, тобто дані за зазначений період відсутні. За даними Реєстру застрахованих осіб також неможливо зарахувати зазначений період, оскільки звітність відсутня.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви від 16.01.2024 страховий стаж ОСОБА_1 склав 23 роки 3 місяці 19 днів (страховий стаж зараховано по 15.09.2023).

Отже, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області правомірно було винесено рішення №54 від 23.01.2024 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії, відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу 25 років.

На підставі викладеного, представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.

На підставі статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд, розглянувши адміністративну справу, вивчивши зміст відзиву на позов, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

16 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01 квітня 2021 року у своїй діяльності органи Пенсійного фонду України почали застосовувати принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року. Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Таким чином, заява Позивача передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області (далі по тексту - ГУ ПФУ у Луганській області). Рішенням ГУ ПФУ у Луганській області № 54 від 23.01.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком. Вказане вище рішення, суб`єкт владних повноважень мотивує тим, що після проведення розрахунків встановлено - страховий стаж ОСОБА_1 становить 23 роки 03 місяців 19 днів, при необхідному - 25 років. Таким чином, до страхового стажу не зараховано такі періоди роботи:

з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба» згідно з архівною довідкою від 07.12.2023 року № 03-01/1482, яка видана архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві;

з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр. в КСП у зв`язку з відсутністю даних про роботу та дати і підстави звільнення.

Позивач не згідний із рішенням ГУ ПФУ в Луганській області №54 від 23.01.2024 року про відмову в призначенні та виплаті йому пенсії, а тому звернувся до суду для захисту прав та законних інтересів.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.

Право на призначення та отримання дострокової пенсії за віком виникає у пенсіонера за наявності таких обставин:

1. досягнення військовослужбовцем пенсійного віку, а саме для чоловіка 55 - річного віку. З паспорта громадянина України Позивача серії НОМЕР_2 , виданого Кременецьким РВ УМВС у Тернопільській області, вбачається, що ОСОБА_1 станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за віком достроково досяг 56 - річного віку.

2. наявність страхового стажу.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказує, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

П. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що для дострокового виходу на пенсію за віком чоловіку - військовослужбовцю необхідно мати не менше 25 років страхового стажу.

З приводу не зарахованих ГУ ПФУ у Вінницькій області періодів роботи.

І. 1.1. Перш за все, як зазначалося вище, суб`єкт владних повноважень не зараховує Позивачу період роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба» згідно архівної довідки від 07.12.2023 року № 03-01/1482, яка видана архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що Позивач 15 вересня 1983 року прийнятий на роботу в КСП «Весна» на посаду ремонтера в тракторну бригаду (запис № 01, стор. 2-3). Даний запис у трудовій книжці засвідчений підписом керівника та печаткою підприємства. Окрім цього, у трудовій книжці міститься наступний запис: КСП «Весна» Кременецького району Тернопільської області утворене від розподілу колгоспу «Дружба».

Нормативне обґрунтування, яке підлягає застосуванню.

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністра України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Проаналізувавши вказані вище правові норми вбачається, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи. Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі N 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі N 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі N 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі N 242/2536/16-а.

З постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (на яку у своїй відмові посилається ГУ ПФУ у Вінницькій області) вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). Відповідно до п. 3 вказаної вище постанови за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно- комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15а.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Отже, у трудовій книжці Позивача наявні всі необхідні записи про періоди роботи, які належним чином завірені печаткою підприємства та підписом керівника. Окрім цього, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Тобто, надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи. Таким чином, ГУ ПФУ у Луганській області протиправно відмовив Позивачу у зарахуванні періоду роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр., адже даний період роботу підтверджується належними записами у трудовій книжці.

1.1.1. Із запису у трудовій книжці № 02 стор. 2-3 вбачається, що з 01.12.1983 року за рішенням правління КСП «Весна» ОСОБА_1 направлений на навчання на курси трактористів-машиністів. Окрім цього, даний факт підтверджується свідоцтвом № 2-16, виданого на підставі рішення комісії Тернопільського обласного учбово-курсового комбінату облсільхозтехніки від 21 березня 1984 року. Таким чином, Позивач проходив навчання на курсах трактористів-машиністів у період із 01.12.1983 по 21.03.1984 рр. Разом з тим, Відповідач не зарахував до страхового стажу Позивача період навчання на курсах із 01.12.1983 по 31.12.1983 рр., тобто один місяць.

Відповідно до пункту «д» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12 серпня 1993 року № 637, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Отже, період навчання до 01 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на підставі вищезазначених документів, а після 01 січня 2004 року лише за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому ст. 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464.

Отже, враховуючи вищевикладене, Відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу Позивача один місяць з чотирьох навчання на курсах трактористів-машиністів, а саме з 01.12.1984 по 31.12.1983 рр. Факт навчання підтверджується належними та допустимими доказами, а саме записом у трудовій книжці НОМЕР_1 , а також свідоцтвом № 2-16.

Таким чином, суд вважає, що слід зарахувати до страхового стажу Позивача період роботи з 15.09.1982 по 31.12.1983 рр. Страховий стаж за даний період роботи становить 03 місяці 17 днів.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1998 по 31.12.1999 року, у зв`язку із відсутністю даних про роботу та дати і підстав звільнення, а також за даними реєстру персоніфікованого обліку у Пенсійного фонду інформація відсутня.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року № 401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12 грудня 2002 року та №303 від 12 березня 2003 року.

Відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, страховий стаж розраховується з 1 січня 2004 року (до 2004 року стаж називався трудовим). Зарахування стажу до цього дня здійснюється на підставі записів у трудовій книжці або інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що до набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а саме до 01.01.2004, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.

При цьому статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, періоди роботи працівників до 01.01.2004 року обчислюються та зараховуються до страхового стажу на основі трудової книжки. Тому посилання Відповідача на відсутність відомостей про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб за періоди роботи до 01.01.2004 року є необгрунтованими та суперечать чинному законодавству.

Крім того, навіть відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) не може бути самостійною підставою для позбавлення особи права на врахування стажу або на пенсію. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року в справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року в справі № 490/12392/16- а та від 04.09.2018 року в справі № 482/434/17.

Окрім цього, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Отже, суд вважає, що Відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу період роботи Позивача в КСП з 01.01.1998 по 31.12.1999 року. Страховий стаж за даний період роботи становить 02 роки.

З проведеного розрахунку, доданого до адміністративного позову, убачається, що страховий стаж Позивача - ОСОБА_1 становить 27 років 01 місяць 03 дні, що є необхідним та достатнім для дострокового призначення пенсії за віком як військовослужбовцю відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.

Право на призначення та отримання дострокової пенсії за віком виникає у пенсіонера за наявності таких обставин:

1. досягнення військовослужбовцем пенсійного віку, а саме для чоловіка 55 - річного віку. З паспорта громадянина України Позивача серії НОМЕР_2 , виданого Кременецьким РВ УМВС у Тернопільській області, вбачається, що ОСОБА_1 станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за віком достроково досяг 56 - річного віку.

Наявність страхового стажу.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказує, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

П. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що для дострокового виходу на пенсію за віком чоловіку - військовослужбовцю необхідно мати не менше 25 років страхового стажу.

Як видно з матеріалів справи, суб`єкт владних повноважень не зараховує Позивачу період роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба» згідно архівної довідки від 07.12.2023 року №03-01/1482, яка видана архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської області у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що Позивач 15 вересня 1983 року прийнятий на роботу в КСП «Весна» на посаду ремонтера в тракторну бригаду (запис № 01, стор. 2-3). Даний запис у трудовій книжці засвідчений підписом керівника та печаткою підприємства. Окрім цього, у трудовій книжці міститься наступний запис: КСП «Весна» Кременецького району Тернопільської області утворене від розподілу колгоспу «Дружба».

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністра України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Проаналізувавши вказані вище правові норми вбачається, що саме трудова книжка працівника є основним документом, що підтверджує його стаж роботи. Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 року по справі N 235/805/17, від 06.12.2019 року по справі N 663/686/16-а, від 06.12.2019 року по справі N 500/1561/17, від 05.12.2019 року по справі N 242/2536/16-а.

З постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (на яку у своїй відмові посилається ГУ ПФУ у Вінницькій області) вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). Відповідно до п. З вказаної вище постанови за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно- комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15а.

Європейський суд з прав людини у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04, рішення від 20.10.2011 року) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.,

Отже, у трудовій книжці Позивача наявні всі необхідні записи про періоди роботи, які належним чином завірені печаткою підприємства та підписом керівника. Окрім цього, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Тобто, надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи. Таким чином, ГУ ПФУ у Луганській області протиправно відмовив Позивачу у зарахуванні періоду роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр., адже даний період роботу підтверджується належними записами у трудовій книжці.

Із запису у трудовій книжці № 02 стор. 2-3 вбачається, що з 01.12.1983 року за рішенням правління КСП «Весна» ОСОБА_1 направлений на навчання на курси трактористів-машиністів. Окрім цього, даний факт підтверджується свідоцтвом № 2-16, виданого на підставі рішення комісії Тернопільського обласного учбово-курсового комбінату облсільхозтехніки від 21 березня 1984 року. Таким чином, Позивач проходив навчання на курсах трактористів-машиністів у період із 01.12.1983 по 21.03.1984 рр. Разом з тим, Відповідач не зарахував до страхового стажу Позивача період навчання на курсах із 01.12.1983 по 31.12.1983 рр., тобто один місяць.

Відповідно до пункту «д» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12 серпня 1993 року № 637, час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Отже, період навчання до 01 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на підставі вищезазначених документів, а після 01 січня 2004 року лише за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому ст. 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464.

Отже, враховуючи вищевикладене, Відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу Позивача один місяць з чотирьох навчання на курсах трактористів-машиністів, а саме з 01.12.1984 по 31.12.1983 рр. Факт навчання підтверджується належними та допустимими доказами, а саме записом у трудовій книжці НОМЕР_1 , а також свідоцтвом № 2-16.

Таким чином, суд вважає, що слід зарахувати до страхового стажу Позивача період роботи з 15.09.1982 по 31.12.1983 рр. Страховий стаж за даний період роботи становить 03 місяці 17 днів.

Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області не зарахувало до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.01.1998 по 31.12.1999 року у зв`язку із відсутністю даних про роботу та дати і підстав звільнення, а також за даними реєстру персоніфікованого обліку у Пенсійного фонду інформація відсутня.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року № 401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12 грудня 2002 року та №303 від 12 березня 2003 року.

Відповідно до ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, страховий стаж розраховується з 1 січня 2004 року (до 2004 року стаж називався трудовим). Зарахування стажу до цього дня здійснюється на підставі записів у трудовій книжці або інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що до набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а саме до 01.01.2004, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004.

При цьому статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, періоди роботи працівників до 01.01.2004 року обчислюються та зараховуються до страхового стажу на основі трудової книжки. Тому посилання Відповідача на відсутність відомостей про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб за періоди роботи до 01.01.2004 року є необгрунтованими та суперечать чинному законодавству.

Крім того, навіть відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу) відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) не може бути самостійною підставою для позбавлення особи права на врахування стажу або на пенсію. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року в справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року в справі № 490/12392/16- а та від 04.09.2018 року в справі № 482/434/17.

Окрім цього, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Отже, з огляду на вищевикладене, Відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу період роботи Позивача в КСП з 01.01.1998 по 31.12.1999 року.

Страховий стаж за даний період роботи становить 02 роки.

З проведеного розрахунку, доданого до адміністративного позову, убачається, що страховий стаж Позивача - ОСОБА_1 становить 27 років 01 місяць 03 дні, що є необхідним та достатнім для дострокового призначення пенсії за віком як військовослужбовцю відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, щодо позовних вимог про "зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області (Код ЄДРПОУ - 21782461) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком з 23 січня 2024 року (дати звернення до пенсійного) відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу/призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на втручання в дискреційні повноваження ГУ ПФУ у Тернопільській області та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Однак, зважаючи на те, що в ході розгляду справи суд дійшов висновку щодо протиправності в частині оскаржуваного рішення, суд з метою повного та належного захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 січня 2024 року про призначення йому пенсії за віком та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

За наведених обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 року у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 року у справі № 814/698/16.

З матеріалів справи видно, що правову допомогу було надано адвокатом Гурник В.О., що підтверджується Договором про надання правової допомоги №б/н від 14.02.2024 року.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 10000,00 грн., що підтверджується Розрахунком суми гонорару від 14.02.2024 року.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У відповідності до ч.6 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн. є неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг.

Таким чином, заявлені представником позивача до відшкодування 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та не відповідають реальності таких витрат, та розумності їхнього розміру.

Виходячи з вищенаведеного, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд часткового погоджується з доводами відповідача щодо недотримання вимог ч.5 ст.134 КАС України, а тому вважає за доцільне відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області судові витрати, пов`язані з розглядом справи, на професійну правничу допомогу, в загальному розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, то відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 605,60 грн, сплачений відповідно до квитанції від 26.02.2024 року.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області №54 від 23.01.2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі періоди роботи: з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі "Дружба"; з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр. в КСП "Весна".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.01.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області понесені ним витрати за надання правничої допомоги в сумі 2 000 (дві тисяч) гривень. та сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, відповідно до квитанції від 26.02.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 08 травня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Шевченка, 9,м. Сєвєродонецьк,Сєверодонецьк, місто, Луганська область,93404 код ЄДРПОУ/РНОКПП 21782461).

Головуючий суддя Подлісна І.М.