Справа № 160/9146/24
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2024 рокуСправа №160/9146/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправні дії пенсійного органу порушують право позивача на призначення пенсії.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст. 263 КАС України.
Роз`яснено відповідачам про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відзив на позов не надано.
Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч. 3, 4 ст. 263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.10.2023 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пільгової пенсії відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).
Так, згідно рішення:
«Відмова про призначення пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .
Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дата звернення до територіальних органів ПФУ 24.10.2023.
Вік заявника 55 років.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком на пільгових умовах призначається, зокрема, чоловікам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 12 років 06 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають необхідного стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, але мають не менше половини стажу (тобто 6 років З місяці) на зазначених роботах, та відповідний страховий стаж, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку - на 1 рік за кожні 2 роки 6 міс. такої роботи чоловікам.
Страховий стаж особи становить 31 рік 04 місяці 07 днів.
Пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить не визначено.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 15.06.1992 згідно із дипломом НОМЕР_2 від 26.06.1992, оскільки перетинається з періодом проходження строкової служби з 28.06.1987 по 16.05.1989, згідно з військовим квитком НОМЕР_4 від 03.04.1987. Необхідно надати уточнюючі документи з навчального закладу щодо періоду та форми навчання;
до пільгового стажу роботи за Списком №2 не зараховано періоди роботи в Дніпропетровському ордена Леніна металургійному комбінаті ім. Ф.Е. Дзержинського протягом 1990-1998 років, оскільки відсутні довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній відповідно до п.20 Порядку № 637. Наявна лише архівна довідка від 11.10.2023 року № Г-21/2-08/187, про роботу за вищевказаний період яка не є підставою для зарахування пільгового стажу та документи щодо атестації робочого місця, наказ від 20.10.1994 № 813. Одночасно, відсутня інформація щодо ліквідації підприємства на сьогоднішній день ліквідовано/не ліквідовано. В разі ліквідації підприємства питання підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, необхідно розглянути на Комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії після звернення з відповідною заявою та усіма необхідними документами.
На обліку в територіальних органах ПФУ не перебуває та пенсію не отримує
Висновок: відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи в шкідливих та важких умовах праці».
Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту а) статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - «Закон № 1788-ХІЇ») на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Норма, яка викладена у п. а) ст. 13 Закону № 1788-ХІТ кореспондується із частиною 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Пунктом першим резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункт «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-УІІІ від 02.03.2015 року. Пунктом 3 цього рішення вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-ХІІ для осіб, які працювали до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: «працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Конституційний Суд України в рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).
З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог частини 2 статті 150 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття рішення № 4-рп/2016, яка є тотожною статті 151-2 Конституції України у редакції на час розгляду справи та статті 8 Конституції України.
Водночас висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог статті 151-2 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
У пункті 3.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1- р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ.
У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1 -р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення (тобто з 23 січня 2020 року).
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме:
«Застосуванню підлягають положення Закону № 1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-УІІІ для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах».
Відповідно до частини другої статті 8 Закону «Про Конституційний Суд України» з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись що правовідносин, що виникли під час його чинності.
У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-УІІІ) на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні №1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213- УІІІ.
Припис акта, що визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України,
Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1 -р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.
Таким чином, у спірних правовідносинах слід застосовувати статтю 13 Закону № 1788-ХІІ, як для осіб, які працювали до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: «працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 Закону № 1788-ХІІ, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам».
Щодо наявності/відсутності у позивача пільгового стажу.
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 05.11.1991 № 1788- ХІІ (далі - «Закон № 1788-ХІІ») основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - «Порядок № 637»).
Згідно пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, відповідно до пункту 20 зазначеного Порядку для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки встановленого зразка підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховується до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердженням трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
При цьому, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Згідно відомостей трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 у спірний період позивач працював:
28.06.1987 - 16.05.1989 - служба в армії;
02.07.1990 - прийнятий у віджимний цех Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е. Дзержинського нагрівальником гарячого металу гаряча дільниця роботи по 4 розряду на виробничу практику;
20.07.1990 - звільнений у зв`язку із закінченням виробничої практики;
01.09.1985 - навчався у Дніпродзержинському індустріальному інституті;
31.08.1992 - прийнятий у рейкобалковий цех Дніпровський металургійний комбінат імені Ф.Е. Дзержинського вальцівником стану гарячої прокатки гарячої дільниці 5 розряду;
22.04.1998 - звільнений за ініціативою робітника ст. 38 КЗпП України.
Трудова книжка позивача містить відомості про періоди роботи позивача, місце роботи, печатку роботодавця, підписи уповноважених осіб, реквізити документів, та вказані записи не викликають сумніву та відповідають вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року.
До того ж, відповідач також не вказує про недоліки при заповненні трудової книжки.
Щодо зарахування періоду з 01.09.1985 по 15.06.1992 до страхового стажу позивача.
Відповідно до пункту 8 Порядку №637 Період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Відповідно до копії диплому НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 1985 року по 1992 рік навчався у Дніпродзержинському індустріальному інституті ім. М.І. Арсенічева. Зазначені відомості підтверджені інформацією трудової книжки.
Згідно з копією військового квитка НОМЕР_4 від 03.04.1987 року позивач проходив строкову військову службу з 28.06.1987 року по 16.05.1989 року.
До того ж, згідно архівної довідки Дніпровського державного технічного університету від 19.12.2023 №11-12-211, ОСОБА_1 , зарахований на перший курс інституту на денну форму навчання металургійного факультету за спеціальністю «Обробка металів тиском» наказ №28-03/1 від 19.08.1985. Студенту третього курсу денного відділення технологічного факультету « ОСОБА_2 » (так у тексті рос. мовою) гр.МО-85-2д надано академічну відпустку у зв?язку з призовом до збройних Сил СРСР на період строкової служби. Наказ №44-04/2 від 26.06.1987. Поновлено в число студентів третього курсу денного відділення технологічного факультету « ОСОБА_2 » (так у тексті рос. мовою) в гр.МО-87-1д як такого, що повернувся з академічної відпустки у зв?язку з призовом до збройних сил СРСР з 04.08.1989. Наказ №66-04/2 від 08.08.1989. На підставі рішення Державної екзаменаційної комісії по захисту дипломних проектів випуску спеціалістів 1992 року присвоєно кваліфікацію інженера - металурга та видано диплом за спеціальністю «Обробка металів тиском» за денною формою навчання « ОСОБА_2 » (так у тексті рос. мовою). Наказ № 254 від 26.06.1992. Диплом 3В №789324. Реєстраційний № 132.
Разом з тим, суд зазначає, що вказана довідка датована 19.12.2023, а тому не розглядалась відповідачем -1 під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 24.10.2023. Так, дійсно, із копії трудової книжки та диплому не вбачається інформація щодо форми навчання позивача у вищі. До того ж, згідно наданих документів, дійсно, період проходження військової служби перетинається періодом навчання у вищі. Довідкою від 19.12.2023 ця інформація конкретизована.
При цьому, той факт, що довідка від 19.12.2023 року №» 11-12-211 не надавалася позивачем пенсійному органу із заявою про призначення пенсії, не позбавляє позивача права на зарахування зазначеного періоду до пільгового стажу.
Тому, враховуючи, що період з 01.09.1985 по 15.06.1992 підтверджений наведеними вище документами, суд зазначає про наявність підстав для його зарахування до страхового стажу позивача.
Щодо зарахування до пільгового стажу позивача період роботи за Списком №1 з 02.07.1990 по 20.07.1990, з 31.08.1992 по 22.04.1998.
Як зазначалось, в своєму рішенні відповідач 1 зазначив, що причиною не зарахування вказаного періоду до пільгового стажу позивача стало:
- відсутні довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній відповідно до п.20 Порядку № 637 (наявна лише архівна довідка від 11.10.2023 року № Г-21/2-08/187, про роботу за вищевказаний період яка не є підставою для зарахування пільгового стажу та документи щодо атестації робочого місця, наказ від 20.10.1994 № 813)
- відсутня інформація щодо ліквідації підприємства на сьогоднішній день ліквідовано/не ліквідовано.
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Тобто, виключно у випадку непідтвердження записами трудової книжки трудового стажу особи виникає необхідність подання додаткових документів, та/або, у випадку необхідності пошуку свідків чи звернення до даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Як встановлено судом, цей період роботи підтверджений відомостями трудової книжки, в якій відсутні недоліки у її заповненні.
Згідно постанови Дніпровського металургійного комбінату від 20.10.1994 №813, посади «нагрівальник гарячого металу» та «вальцювальник стану гарячої прокатки» атестована підприємством за Списком №1.
При цьому, згідно архівної довідки від 11.10.2023 №Г-21/2-08/187, виданої позивачу Кам`янською міською радою, та яка надавалась пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії, наказом про прийняття від 18 червня 1990 року №202 по Дніпровському ордена Леніна металургійному комбінату ім.Ф.Е. Дзержинського « ОСОБА_2 » (так у документі), ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий нагрівальником гарячого металу 4-ЧМ2 розряду (гаряча дільниця роботи) з 02 липня 1990 року. Наказом (розпорядженням) про звільнення від 20 липня 1990 року №202 по Дніпровському ордена Леніна металургійному комбінату ім.Ф.Е.Дзержинського « ОСОБА_2 » (так y документі) звільнений 20 липня 1990 року по закінченню виробничої практики. Наказом (розпорядженням) про прийняття від 28 липня 1992 року №908 по Дніпровському ордена Леніна металургійному комбінату ім.Ф.Е. Дзержинського « ОСОБА_2 » (так у документі) прийнятий вальцювальником стану гарячої прокатки ЧМ1 розряду (гаряча дільниця) з 31 серпня 1992 року. Наказом (розпорядженням) про звільнення 22 квітня 1998 року №164 по відкритому акціонерному товариству «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського» « ОСОБА_2 » (так у документі) звільнений 22 квітня 1998 року за власним бажанням.
Крім того, історичною довідкою від 11.10.2023 № Г-21/2-08/189/1, виданої позивачу Кам`янською міською радою, та яка надавалась пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії, до 09.01.1984 підприємство мало назву Дніпровський ордена Леніна металургійний завод ім. Ф.Е.Дзержинського. Згідно з наказом Міністерства чорної металургії УРСР від 09.01.1984 №17 «Про перетворення великих металургійних заводів Мінчормету УРСР у металургійні комбінати» підприємство перетворено на Дніпровський ордена Леніна металургійний комбінат ім.Ф.Е. Дзержинського. У відповідності до Указу Президента України від 26.11.1994 №699/94 «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів», наказу Фонду державного майна України від 30.12.1996 №90-AT та наказу по підприємству від 20.03.1997 №140 державне підприємство Дніпровський ордена Леніна металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського перетворено у відкрите акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф Е. Дзержинського» (Свідоцтво про державну реєстрацію суб?єкта підприємницької діяльності від 28.02.1997 №101-P). Наказом по комбінату від 23.05.2011 №479 Відкрите акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е. Дзержинського» з 23.05.2011 перейменовано на публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е. Дзержинського». Наказом по комбінату від 25.01.2017 №084 публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е. Дзержинського» перейменовано на публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат». Документи з особового складу публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» прийняті на довгострокове зберігання без додаткових умов до архівного управління Кам?янської міської ради на підставі ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2023 №904/2104/19, наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 24.01.2023 №904/2104/19; акт приймання-передавання документів від 23.08.2023 №05.
Тому, суд вважає, наведені у спірному рішенні причини незарахування до пільгового стажу роботи позивача період з 02.07.1992 по 20.07.2020 та з 31.08.1992 по 22.04.1998 такими, що не підтверджені матеріалами справи.
Разом з тим, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Крім того, щодо дискреційних повноважень, Верховний Суд зазначав, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом подібних повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний і законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Наведені висновки викладені у постанові Верховного Суду, зокрема, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17.
Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи, що саме Головне управління ПФУ в Миколаївській області розглядало заяву позивача від 24.10.2023 за принципом екстериторіальності, тому Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області і повинно повторно розглянути заяву позивача.
Викладене свідчить, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідно до приписів Порядку №22-1, відсутні повноваження щодо вирішення питання стосовно зарахування та обчислення стажу, а також здійснення перерахунку позивачу пенсії, а відтак вимоги до нього не підлягають задоволенню.
Разом з тим, виходячи із обставин даної справи, єдиним правильним та таким, що не буде свідчити про перебирання на себе дискреційних повноважень пенсійного органу, способом захисту права позивача в даній справі є зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 24.10.2023.
Частиною 2 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача-1.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснити, відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295, 297 КАС України суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період навчання з 01.09.1985 по 15.06.1992.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу період роботи за Списком №1 з 02.07.1990 по 20.07.1990, з 31.08.1992 по 22.04.1998.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах від 24.10.2023 року із застосуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1 -р/2020.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 20.05.2024 року.

Суддя Н.Є. Калугіна