Справа № 140/1799/24
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року ЛуцькСправа № 140/1799/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія №42» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Державної установи «Маневицька виправна колонія №42» (далі ДУ «МВК №42», відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати станом на день звільнення 17.11.2023, одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби, згідно з частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні 17.11.2023 із військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби, згідно з частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 у період з 02.02.2017 по 17.11.2023 проходив службу у ДУ «МВК №42».

Наказом від 16.11.2023 № 152/ОС-23 позивача було звільнено із служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.

Проте, відповідачем при звільненні протиправно не було проведено усі необхідні розрахунки щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що являється складовою грошового забезпечення.

Позивач зазначає, що станом на день звільнення 16.11.2023 його вислуга років становить у календарному обчисленні 08 років 08 місяців 29 днів, у пільговому обчисленні 12 років 07 місяців 17 днів.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.04.2018 у справі №806/2104/17, від 24.11.2020 по справі № 822/3008/17, від 21.04.2021 у справі №380/2427/20 та від 27.05.2021 по справі №1.380.2019.005965, позивач зазначає, що має «вислугу років» більше 10 років, тому на час звільнення зі служби набув право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 08 календарних років служби.

Проте при звільненні 16.11.2023 така допомога протиправно йому не виплачена відповідачем, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 20).

Представник ДУ «МВК №42» подав до суду відзив на позов (а.с.21-24), в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки згідно підпунктом 2 пункту 1 розділу ІІІ Порядку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5, особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Оскільки, у позивача відсутні 10 років календарної вислуги років він не набув право на виплату грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік.

Вважає, що посилання позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 806/2104/17, від 24.11.2020 у справі № 822/3008/17, від 21.04.2021 у справі № 380/2427/20, від 27.05.2021 у справі № 1.380.2019.005965 не заслуговують на увагу, оскільки у вказаних рішеннях судів вирішувалось застосування ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не частини 2 статті 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 у період з 02.02.2017 по 17.11.2023 проходив службу у ДУ «МВК №42».

Наказом від 16.11.2023 № 152/ОС-23 позивача було звільнено із служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.

Згідно з наказом про звільнення вислуга ОСОБА_2 на день звільнення 16.11.2023 становить у календарному обчисленні 08 років 08 місяців 29 днів, у пільговому обчисленні 12 років 07 місяців 17 днів (а.с.11).

Позивач вважаючи, що йому протиправно не виплачено при звільненні одноразову грошову допомогу у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за 08 повних календарних років служби, звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи доказами суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.102 Закону України «Про Національну поліцію», пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі по тексту Закон №2262-ХІІ).

Згідно з ч.2 ст.9 Закону №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 (далі Порядок №925/5), який визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Порядку №925/5 визначено, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Водночас, абз.4 п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі Порядок №393), встановлено, що поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки, які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, станом на день звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України діяли норми Закону №2262-ХІІ та Порядку №393, які виплату одноразової допомоги при звільненні пов`язують лише з підставою звільнення, в тому числі, які звільняються із служби за власним бажанням. Натомість Порядок №925/5 виплату одноразової допомоги пов`язує з наявністю календарної вислуги 10 років і більше.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі №822/3008/17 спір виник у зв`язку із відмовою суб`єкта владних повноважень виплатити позивачу передбачену ч.2 ст.15 Закону №2262-XII одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яку відповідач обґрунтовував недостатністю років вислуги. За встановлених обставин справи на час звільнення позивача загальна вислуга років становила 13 років 00 місяців 03 дні (календарна - 8 років 11 місяців 05 днів, пільгова 4 роки 00 місяців 28 днів).

Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 дійшов висновку, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше». Таким чином, по даній справі умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана.

В подальшому така правова позиція підтверджена Верховним Судом у постановах від 24.11.2020 по справі №822/3008/17, від 21.04.2021 у справі №380/2427/20, від 27.05.2021 у справі №1.380.2019.005965, від 29.04.2022 по справі №580/2497/21 та від 26.07.2023 у справі №200/17688/21.

Так Верховний Суд у постанові від 29.04.2022 по справі №580/2497/21, аналізуючи норми Закону №2262-ХІІ та Порядку №393, дійшов висновку, що поняття «умова набуття права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги» і поняття «обчислення розміру одноразової грошової допомоги», є відмінними, адже до складу першого включається як календарна так і пільгова вислуги років, а до складу другого - лише календарна.

Суд на підставі ч.5 ст.242 КАС України враховує правову позицію Верховного Суду та вважає, що позивач, за наявності пільгової вислуги років 12 років 07 місяців 17 днів, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу при звільненні за кожний повний календарний рік служби, тобто за 8 років.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом: визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби встановленої ч.2 ст.9 Закону №2262-ХІІ; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби встановленої ч.2 ст.9 Закону №2262-ХІІ.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія №42» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Маневицька виправна колонія №42» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 станом на день звільнення 17.11.2023, одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби, встановленої частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992.

Зобов`язати Державну установу «Маневицька виправна колонія №42» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 8 повних календарних років служби, згідно частиною 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна установа «Маневицька виправна колонія №42» (44602, Волинська область, Маневицький район, вул. Андрія Снітка, 25, ).

Суддя Т.М. Димарчук