Справа № 320/12617/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року № 320/12617/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов від позивача ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвалою иївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі № 320/12617/21 без проведення судового засідання. Вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу 15-ти денний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

10.08.2021 року позивачем ОСОБА_1 було отримано від відповідача ГУ ДПС у Київській області (вул. Котляревського, 2, м. Бориспіль, Київська область) рекомендований лист, яким позивачу було надіслано вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 03.08.2021 року.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 30.03.2019 року на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на позивача ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 4757,04 грн. та станом на 31.07.2021 року нараховано пеню у розмірі 10572,90 грн., всього застосовано санкції у розмірі 15 329,94 грн.

Вважаючи такі дії органу податкової служби неправомірними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Наявними матеріалами справи підтверджується наступне.

17.07.2001 року позивач був зареєстрований, як фізична особа-підприємець за РНОКПП НОМЕР_1 .

У період з 06.07.2016 року по 07.09.2018 року позивач працював в ТОВ «СГП ім. А. Г. Кравченка», а з 10.09.2018 року та дату звернення до суду - позивач працює в ТОВ «Баришівська зернова компанія».

В липні 2019 р. позивачем було отримано від Яготинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області копію постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою ГУ ДФС у Київській області щодо виконання Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.03.2019 року № Ф -164805-51, за якою станом на 30.03.2019 року заборгованість з ЄСВ була визначена в сумі 18 276,72 грн.

20.08.2019 року було проведено офіційну реєстрацію з припинення підприємницької діяльності позивача - унесено в реєстр інформацію про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за РНОКПП НОМЕР_1 .

За період з липня 2019 року по листопад 2019 року з заробітної плати позивача було стягнуто 14 412,90 грн. на виконання Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.03.2019 року № Ф - 164805-51, решту боргу з ЄСВ разом з виконавчим збором на суму 6260,49 грн. позивач вніс на депозит органу виконавчої служби, за наслідками чого в грудні 2019 року Яготинським РВ ДВС ГТУЮ у Київській області до ТОВ «Баришівська зернова компанія» було направлено вимогу від 23.12.2019 р. № 12193 про повернення постанови № 59283351 від 05.07.2019 у зв`язку з її фактичним виконанням. Постановою держвиконавця від 26.12.2019 року виконавче провадження № 59283351 за вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 30.03.2019 року № Ф -164805- 51 було визначено закінченим.

У листопаді 2019 року від Яготинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області позивачу стало відомо, що у відділі на виконанні перебуває ще одна вимога до ОСОБА_1 від податкового органу (відповідача) - Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.08.2019 року № Ф - 164805-51 на суму 5508,36 грн.

Позивачем було сплачено на відповідний рахунок всю суму вказаної вимоги та виконавчий збір, а тому 25.11.2019 року постановою держвиконавця виконавче провадження № 60521112 за вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 10.08.2019 року № Ф - 164805-51 було визначено закінченим.

26.02.2020 року мною позивачем було отримано рекомендований лист, яким відповідач направив на його адресу дві вимоги про сплату боргу, а саме:

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 року № Ф - 164805-51 на суму 17 210 грн. 97 коп.

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2020 року № Ф - 164805-51 на суму 11 277 грн. 20 коп.

Вважаючи дії органу податкової служби з нарахування позивачу боргу з ЄСВ за період з 01.01.2017 року за вимогами:

від 30.03.2019 року № Ф - 164805-51, за якою станом на 30.03.2019 року заборгованість з ЄСВ була визначена в сумі 18 276,72 грн.

від 10.08.2019 року № Ф - 164805-51, за якою станом на 01.08.2019 року заборгованість з ЄСВ була визначена в сумі 5508,36 грн.

від 05.11.2019 року № Ф - 164805-51, за якою станом на 31.10.2019 року заборгованість з ЄСВ була визначена в сумі 17 210,97 грн.

від 08.02.2020 року № Ф - 164805-51, за якою станом на 31.01.2020 року заборгованість з ЄСВ була визначена в сумі на суму 11 277,20 грн. -

неправомірними, а всі вищенаведені вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ - такими, що підлягають скасуванню, - позивач звернувся з відповідним позовом до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11 2020 року у справі № 320/2337/20 ухвалено:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Державної податкової служби у Київській області з нарахування ОСОБА_1 боргу зі сплати єдиного соціального внеску за період 2017-2020 років.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 30.03.2019 №0-164805-51 на суму 18276,72 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 10.08.2019 №0-164805-51 на суму 5508,36 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 05.11.2019 №0-164805-51 на суму 17210,97 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 08.02.2020 №0-164805-51 на суму 11277,20 грн.

Стягнути сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Державної податкової служби у Київській області ().

Крім того, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено наступне: «...позивач у період з 06.07.2016 по 07.09.2018 перебував у трудових відносинах Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство ім. А.Г. Кравченка», а з 10.09.2018 та на час подачі даного позову до суду - з Товариством з обмеженою відповідальністю «Баришівська зернова компанія», де отримував дохід, з якого роботодавцями здійснювались передбачені законодавством відрахування. Дане підтверджується довідками від 28.02.2020 вих. №13 та від 27.02.2020 вих. №73-ЗП, які наявні в матеріалах справи.

Судом ураховується факти відсутності у позивача за вказаний період доходу від підприємницької діяльності, як фізичної особи-підприємця, та отримання заробітної плати, як найманим працівником. База нарахування єдиного внеску у період за який була нарахована заборгованість була не нижчою, ніж мінімальна заробітна плата. Таким чином, єдиний внесок за вказаний період щодо позивача було сплачено його роботодавцем у відповідності до вимог Закону №2464-VI.

При цьому Законом №2464-VІ не визначено підстав та порядку нарахування єдиного внеску при одночасному перебуванні особи на обліку в якості фізичної особи-підприємця та виконанні ним трудових обов`язків, як найманого працівника.

Суд наголошує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, в розумінні Закону №2464-VІ позивач у період за який нарахована заборгованість по єдиному соціальному внеску був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем, за відсутності доказів отримання ним доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання позивачем у період з 2017 року по II квартал 2019 року доходу внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності, відтак, позивачу, як фізичній особі-підприємцю, неправомірно нараховано єдиний внесок за вказаний період.

Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку, що дії Головного управління ДПС у Київській області з нарахування ОСОБА_1 боргу зі сплати ЄСВ за період 2017-2020 років є протиправними та такими що суперечать вимогам чинного законодавства.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем протиправно винесені вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.03.2019 № Ф-164805-51 на суму 18276,72 грн.; від 10.08.2019 № Ф-164805-51, на суму 5508,36 грн.; від 05.11.2019 № Ф-164805-51 на суму 17210,97 грн.; від 08.02.2020 № Ф-164805-51 на суму 11277,20 грн., тому їх слід скасувати».

Отже, як вбачається з наведеного судового рішення, що набрало законної сили, за період 2017-2020 роки, який брався податковим органом - відповідачем до розрахунку зобов`язань позивача з ЄСВ, ОСОБА_1 було неправомірно встановлено зобов`язання зі сплати ЄСВ, а тому й нарахування штрафних санкцій за вказаний період є неправомірним.

Як вбачається з наведеного вище, відповідачем не було враховано висновків суду, які наведені у Рішенні Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року у справі № 320/2337/20, а тому останнім неправомірно застосовано штрафні санкції до позивача.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 7.3 ст. 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 16.1.2 та п.п. 16.1.12 п. 16.1ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів та забезпечувати збереження документів, пов`язаних з виконанням податкового обов`язку, протягом строків, установлених цим Кодексом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 10 ч. 1ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. б Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

З обставин справи, які підтверджуються наявними доказами, зокрема Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року у справі № 320/2337/20, яке набрало законної сили, вбачається, що дії Головного управління ДПС у Київській області з нарахування позивачу ОСОБА_1 боргу зі сплати ЄСВ за період 2017-2020 років є протиправними та такими що суперечать вимогам чинного законодавства, а тому, як наслідок, протиправно винесені відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) є ЄСВ від 30.03.2019 № Ф-164805-51 на суму 18276,72 грн.; від 10.08.2019 № Ф-164805-51, на суму 5508,36 грн.; від 05.11.2019 № Ф-164805-51 на суму 17210,97 грн.; від 08.02.2020 № Ф-164805-51 на суму 11277,20 грн., зазначеним судовим рішенням є скасованими.

Зважаючи на наведене, не можуть бути нараховані штрафні та фінансові санкції (штраф та пеня), які є похідними від вимог про сплату ЄСВ, які скасовані судовим рішенням та рішення набрало законної сили.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Стаття 17 Закону України № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає застосування національними судами ЄКПЛ та практики ЄСПЛ як джерела права.

Розглядаючи вказану справу, суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Справа «Гентрих проти Франції» від 22 вересня 1994 року - вимога законності, яка випливає з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і, зокрема, принципу верховенства права.

Справа "Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року - якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Справа "Мелахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1989 року - втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу першого ЄКПЛ, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів - виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні.

Справа "Брумареску проти Румунії" від 28 жовтня 1999 року - Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Справа "Великода проти України" від 03 червня 2014 року - Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

З аналізу практики Європейського Суду з прав людини слідує, що вимога відповідача про сплату боргу позивачем не відповідає критерію «пропорційності», адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем, а оскаржувана вимога призводить до необхідності сплати позивачем додаткових коштів (зайвих витрат), за умови відсутності доходу від відповідної діяльності.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи Державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління ДПС у Київській області привести у відповідність інтегровану картку платника ЄСВ ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії (рішення) відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Отже підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління ДПС у Київській області привести у відповідність інтегровану картку платника ЄСВ ОСОБА_1 , з урахуванням скасування судом вимоги Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 03.08.2021 року.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 908,00 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 908,00 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Київській області з нарахування ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зобов`язань зі сплати штрафу у розмірі 4757,04 грн. та станом на 10.08.2021 року - пені у розмірі 10572,90 грн., а всього санкцій у розмірі 15 329,94 грн., що визначені у вимозі про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 03.08.2021 року.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 03.08.2021 року до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

4. Зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області привести у відповідність інтегровану картку платника ЄСВ ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з урахуванням скасованої в судовому порядку вимоги Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-5047-51 від 03.08.2021 року.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (, адреса: 03151, м. Київ-151, вул. Святослава Хороброго, 5а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.