Справа № 420/5368/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5368/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову у прийнятті рапорту щодо звільнення за сімейними обставинами військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

??- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі пп. 4 п. «г» ч. 4 ст 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

З огляду на факт того, що його дружині встановлено 3 групу інвалідності, позивач звернувся із рапортом та переліком відповідних документів до Військової частини НОМЕР_1 щодо його звільнення на підставі п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Водночас, 31.01.2024 року військовою частиною було відмовлено позивачу у звільненні, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів не вбачається підстав для звільнення позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини НОМЕР_1 , позивач був вимушений звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 13.03.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

19.03.2024 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що відсутні законодавчі підстави для звільнення з військової служби у разі наявності з числа членів сім`ї військовозобов`язаного особи з інвалідністю 3 групи, оскільки такою умовою є наявність у члені сім`ї 1 або 2 групи інвалідності.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Рішення у справі ухвалено в строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням перебування головуючого у справі у відпустці.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

Він та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.10.2023 року.

Дружина позивача є особою з інвалідністю 3 групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААА №993563 від 31.01.2013 року.

29.01.2024 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи. До вказаної заяви позивачем було додано копії його паспорту громадянина України та його дружини, довідки МСЕК, а також свідоцтва про шлюб.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 31.01.2024 року відмовила позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись на те, що підстава у вигляді наявності дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи, унеможливлює командуванню військової частини прийняти законне рішення щодо звільнення позивач з лав Збройних Сил України.

Не погодившись із вищевказаною відмовою позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справі №420/5368/24.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.

Також указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон України №3543-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно ч. ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).

Судом встановлено, що спірним питанням в межах даної справи є можливість звільнення військовослужбовця, який вже проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку з наявністю у нього дружини, що є особою з інвалідністю 3 групи.

Як було зазначено раніше, дружиною позивача є ОСОБА_2 яка є особою з інвалідністю 3 групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААА №993563 від 31.01.2013 року.

У той же час, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Згідно пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання рапорту позивачем про звільнення зі служби) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Аналіз вищевказаного нормативного припису в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин свідчить про те, що військовослужбовці звільняються з військової служби у разі:

1) наявності дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю;

2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Для правильного тлумачення вищезазначеної норми суд звертає увагу на приписи, наявні в Українському правописі в редакції від 2019 року, який розроблений Українською національною комісією з питань правопису та затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №437 від 22.05.2019 року «Питання українського правопису» (далі Український правопис).

Згідно п.1 параграфу 165 «Скісна риска» Українського правопису скісна риска ставиться в таких позиціях: в офіційно-діловому та науковому стилях - як розділовий знак між однорідними членами речення та в інших подібних випадках у значенні, близькому як до єднального (=і), так і до розділового (=або) сполучників (з можливістю переважання в різних контекстах то одного, то іншого з цих значень).

Уживаються також комбіновані єднально-розділові сполучники і/або, рідше та/або (без відступів до і після скісної риски): порушення авторського і/або суміжних прав; «Типова освітня програма підвищення кваліфікації голів і/або членів правлінь об`єднань співвласників багатоквартирних будинків»; Війна і/або поезія? (назва газетної публікації) (приклад, наведений у правописі).

Проаналізувавши вищезазначене суд зазначає, що використовуючи скісну риску між двома сполучниками «та» і «або», утворюється комбінований єднально-розділовий сполучник, що свідчить про можливість вибору як всіх варіантів (сполучник «та»), так і одного (сполучник «або»).

Тобто, зазначені законодавцем у конструкції вищезазначеного нормативного припису сполучники «та/або», свідчать про те, що пп.г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII потрібно тлумачити так, що зазначені в ньому умови можуть застосовуватися як одночасно, так і окремо, а саме:

1) тільки за наявності дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю (без конкретизації групи інвалідності);

2) тільки за наявності одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

3) за наявності і дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю (без конкретизації групи інвалідності), і одночасно одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Крім того слід враховувати, що за визначенням, наведеним у статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875-XII, особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до статті 3 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Пунктом 26 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабміну Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, передбачено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Таким чином, особою з інвалідністю є особа, якій встановлена I, II чи III група інвалідності.

У зв`язку із чим, сукупність наведених правових норм дає суду підстави для висновку про те, що основним критерієм для звільнення військовослужбовця з військової служби згідно із абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII встановлено наявність інвалідності у дружини або чоловіка, а не конкретну групу інвалідності.

З урахуванням вищенаведеного суд доходить висновку про те, що наявність у позивача однієї обставини, що визначена пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII (наявність дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи), свідчить про наявність у нього окремої підстави для застосування до нього приписів зазначеної норми Закону №2232-XII, а тому рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову позивачу у звільненні з військової служби є необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2023 року по справі №420/10844/23 та від 26.02.2024 року по справі №420/22379/23.

Суд критично ставиться до посилань відповідача у відзиві на те, що згідно показання у довідці МСЕК серії 10 ААА №993563, дружина позивача не є особою, яка є непрацездатною або має обмежену спроможність до самообслуговування, що у контексті пп. 4 п. «г» ч. 4 ст 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» не є підставою для звільнення з військової служби, оскільки звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною є окремою підставою для звільнення, тоді як позивач у рапорті зазначив іншу підставу - наявність дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи.

Враховуючи те, що позивачем доведено наявність у нього підстави для звільнення з військової служби, визначеної пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII, суд робить висновок, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні, з огляду на що суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправною саме відмову Військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 31.01.2024 року №984, у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити його на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи, суд зазначає таке.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно п.п.2 п. 225 розділу «XII. Звільнення з військової служби» Положення №1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Тобто, Військова частина НОМЕР_1 в даному випадку має виключну компетенцію щодо розгляду рапорту військовослужбовця та прийняття рішення про звільнення його з військової служби.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/5368/24 та положення чинного законодавства, суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.01.2024 року про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав наявності дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи, та прийняти відповідне рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги зобов`язального характеру слід відмовити з наведених вище підстав.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь ОСОБА_1 суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1211,20 грн. з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 , оформлену листом від 31.01.2024 року №984, у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 29.01.2024 року про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав наявності дружини, яка є особою з інвалідністю 3 групи, та прийняти відповідне рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1211,20 грн. за подання адміністративного позову.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький