Справа № 420/4864/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4864/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за рапортом від 22.12.2023 року, у зв`язку з наявністю матері з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 22.12.2023 року про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю матері з числа осіб з інвалідністю ІІ групи, на підставі пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

З огляду на факт того, що його матері встановлено ІІ групу інвалідності, 22.12.2023 року позивач звернувся із рапортом та переліком відповідних документів до Військової частини НОМЕР_1 щодо його звільнення на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Водночас, 10.01.2024 року військовою частиною було відмовлено позивачу у звільненні, посилаючись на те, що надані разом із рапортом копії документів, що підтверджують підстави для звільнення, не завірені належним чином.

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини НОМЕР_1 , позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою суду по справі №420/4864/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

Під час розгляду справи від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що позивачем до рапорту на підтвердження підстав звільнення з військової служби було надано непосвідчені ксерокопії документів, на які він посилався, як підстави для звільнення його з військової служби.

Відповідачем у відзиві було також зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не заперечує можливої наявності підстав для звільнення позивача з лав Збройних Сил України, але через ненадання ОСОБА_1 до рапорту про звільнення оригіналів документів, відповідач не мав законних підстав приймати рішення про його звільнення.

При цьому відповідач зауважив, що твердження позивача про те, що ним було надано оригінали документів, що підтверджують наявність підстав на звільнення не відповідає дійсності, оскільки зі змісту самого рапорту вбачається, що позивачем додано до нього саме копії документів.

Відповіді на відзив та, відповідно, заперечень на неї сторонами у справі до суду надано не було.

Ухвалою суду від 20.02.2024 року провадження у справі №420/4864/24 було зупинено відповідно до п.6 ч.2 ст. 236 КАС України та у подальшому поновлено ухвалою суду від 26.02.2024 року.

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Рішення у справі ухвалено в строки, визначені Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням перебування головуючого у справі у відпустці.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

Матір`ю позивача є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААВ №749096.

Згідно довідки №56 від 31.01.2024 року, виданої Успенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, до складу сім`ї позивача входить його мати ОСОБА_2 .

Зазначені документи були надані позивачем до суду у вигляді сканкопій, засвідчених власноручно позивачем.

22.12.2023 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме за наявності матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Як зазначено у рапорті, до останнього були додані наступні документи: копія паспорта позивача, копія військового квитка, копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , копія паспорта матері позивача, копія картки платника податків, копія довідки МСЕК серії НОМЕР_5 , витяг з реєстру територіальної громади про склад сім`ї №502 від 20.12.2023 року.

Військова частина НОМЕР_6 листом від 10.01.2024 року за вих. №81 відмовила позивачу у розгляді його рапорту по суті, оскільки позивачем разом із рапортом були надані копії документів, якими обґрунтовуються підстави для звільнення, що не були завірені належним шляхом.

Позивачу було запропоновано надати рапорт про звільнення встановленим порядком з належним чином завіреними копіями документів, що підтверджують підстави для звільнення.

Не погодившись із вищевказаною бездіяльністю відповідача щодо незвільнення його з військової служби, позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справі №420/4864/24.

Під час перевірки правомірності оскаржуваної позивачем бездіяльності суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.

Також указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон України №3543-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно ч. ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).

Судом встановлено, що предметом спірних правовідносин у справі є факт нерозгляду по суті рапорту позивача щодо звільнення його з військової служби у зв`язку з ненаданням оригіналів або належним чином засвідчених копії документів, що підтверджують підстави для звільнення.

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Згідно пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Позивачем з посиланням на вищезазначені обставини 22.12.2023 року було подано до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме за наявності матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Як зазначено у рапорті, до останнього були додані саме копії наступних документів: паспорту позивача, військового квитка, пенсійного посвідчення, паспорту матері позивача, картки платника податків, довідки МСЕК серії НОМЕР_5 . Витяг з реєстру територіальної громади про склад сім`ї №502 від 20.12.2023 року був наданий у формі оригіналу, чого відповідачем не заперечується.

Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 було затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Розділ ХІІ Положення регулює питання звільнення з військової служби.

За п.233 розділу ХІІ Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 було затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція), яка визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153.

За п.14.10 Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно п.10 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них.

Відповідно до ст.75 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, посадові особи органів місцевого самоврядування та посадові особи консульських установ України, які вчиняють нотаріальні дії, засвідчують вірність копій документів, виданих юридичними особами, за умови що ці документи не суперечать закону, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом.

Як вбачається з наданих Військовою частиною НОМЕР_1 до суду матеріалів, доданих до рапорту позивача про звільнення його з військової служби, останнім були надані відскановані та незасвідчені копії, а не оригінали наявних у позивача документів, з огляду на що суд погоджується із твердженням відповідача, що позивачем фактично не дотримано порядок подання рапорту та необхідних документів про звільнення з військової служби, як то визначено положеннями Інструкції №170.

Наданими відповідачем письмовими доказами також спростовується твердження позивача у позові про надання ним відповідачу для вирішення питання про звільнення з військової служби оригіналів зазначених документів.

При цьому відповідачем, на думку суду, не було порушено принципів адміністративної процедури при розгляді рапорту ОСОБА_1 , зокрема, принципу пропорційності та дотриманням необхідного балансу між наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких були спрямовані дії Військової частини НОМЕР_1 , оскільки відповідачем не було відмовлено ОСОБА_1 у звільненні його з військової служби на підставі приписів пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , то суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було розглянуто рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби та надіслано на адресу позивача листа, яким запропоновано надати до Військової частини для вирішення питання про його звільнення належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують підстави для звільнення, а тому зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.

За таких умов у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 на підставі поданих ним документів.

При цьому суд з урахуванням встановлених обставин під час вирішення адміністративної справи №420/4864/24 не надає оцінку наявності у позивача підстав для звільнення його з військової служби, визначених положеннями Закону №2232-XII.

Разом з тим суд зазначає, що позивач відповідно до приписів Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не позбавлений права повторно звернутися до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо звільнення з військової служби у зв`язку із зазначеними ним сімейними обставинами, із долученням оригіналів або належним чином засвідчених копій документів, що, на думку позивача, підтверджують підстави для його звільнення з військової служби.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, суд доходить висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат у справі.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.