Справа № 120/16653/23
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16653/23 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

20 травня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача, що викладені у листі від 15.10.2023 року №12/Г-390-304, щодо відмови у звільненні з військової служби; зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 . 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції допустив довільне розширене тлумачення положень пп. "г" п.2 ч.4 ст. 16 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" всупереч його точному змісту та ще й несприятливому для громадянина сенсі, ототожнивши поняття "утримання" та "обовязок утримання".

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 17.02.2023 року проходить у відповідача військову службу за призовом під час мобілізації.

Позивач є батьком ОСОБА_2 2014 р.н. та ОСОБА_3 2015 р.н., що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 09.01.2019 року у справі №137/1952/18 з позивача стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частки зі всіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до досягнення ними повноліття.

05.05.2023 року позивач уклав шлюб із ОСОБА_4 , яка від попереднього шлюбу має дочку ОСОБА_5 2012 р.н.

Позивач зазначає, що здійснює утримання ОСОБА_5 , що, в свою чергу, дає підстави вважати, що ним загалом здійснюється утриманням трьох дітей віком до 18 років.

10.10.2023 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (перебування на утриманні військовослужбця трьох і більше дітей віком до 18 років).

До рапорту позивачем долучено:

- свідоцтва про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- рішення суду від 09.01.2019 року №137/1952/18 про стягнення аліментів; ?

- інформацію з Єдиного реєстру боржників;

- свідоцтво про шлюб з ОСОБА_4 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_5 ;

- довідку про склад сім`ї від 11.05.2023 року;

- акт комісії Літинської селищної ради від 23.08.2023 року;

- довідку виконавчої служби від 05.05.2023 року;

- нотаріальну заяву ОСОБА_4 від 14.09.2023 року.

За результатами розгляду рапорту позивача та доданих до нього документів, відповідач листом від 15.10.2023 року №12/Г-390-304 повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби. Так, відповідач вказав, що з наданих документів не встановлено позбавлення ОСОБА_6 (батька ОСОБА_5 ) батьківських прав; позивачем не надано документу, відповідно якого на нього покладався б обов`язок утримувати дитину дружини від попереднього шлюбу; відсутні докази усиновлення позивачем третьої дитини.

Вважаючи відмову у звільненні з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстави вважати, що на утриманні позивача перебуває троє дітей віком до 18 років, відсутні.

Суд наголосив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування обставин, які зобов`язують його як вітчима утримувати свою падчерку - ОСОБА_5 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Ст. 65 Конституції України визначено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російською Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому (в т.ч. і наданий час) продовжено.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема, відповідно до абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказав на те, що суд першої інстанції допустив довільне розширене тлумачення положень пп. "г" п.2 ч.4 ст. 16 Закону України "Про військовий обовязок та військову службу" вусупереч його точному змісту та ще й несприятливому для громадянина сенсі, ототожнивши поняття "утримання" та "обов`язок утримання".

Судом встановлено, що за результатами розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідач повідомив про відсутність підстав для його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Підставою для відмови відповідач зазначив про те, що з наданих документів не встановлено позбавлення ОСОБА_6 (батька ОСОБА_5 ) батьківських прав; позивачем не надано документу, відповідно якого на нього покладався б обов`язок утримувати дитину дружини від попереднього шлюбу; відсутні докази усиновлення позивачем третьої дитини.

Отже, для вирішення питання наявності підстав для звільнення позивача на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII необхідним є підтвердження перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач є батьком неповнолітніх дитей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проживає разом з дружиною ОСОБА_4 та її неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якої є ОСОБА_6 , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 , серії НОМЕР_5 .

Доказів того, що батько неповнолітньої дитини ОСОБА_6 позбавлений батьківських прав, ухиляється від утримання дитини, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_4 , має право на участь у вихованні її дитини (за умови проживання однією сім`єю).

При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

Позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що рідний батько ОСОБА_5 не утримує своєї дитини, або ця дитина не має діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних її утримувати або наявності у матері цієї дитини поважних причин, з яких вона не може надавати їй належного утримання.

Суд першої інстанції вірно наголосив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування обставин, які зобов`язують його як вітчима утримувати свою падчерку - ОСОБА_5 .

Вказані обставини зазначено відповідачем як підстави для відмови у задоволенні поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби.

Надана позивачем довідка про склад сім`ї, видана Літинською селищною радоювід 11.05.2023 №617 підтверджує лише факт реєстрації позивача з дружиною та дітиною в жилому приміщенні, проте не є належним доказом в підтвердження факту утримання ОСОБА_1 зазначеної особи. (а.с.19)

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що на утриманні позивача перебуває троє дітей віком до 18 років.

Відтак, відмова відповідача, що викладена у листі від 15.10.2023 року №12/Г-390-304, у задоволенні рапорту позивача від 10.09.2023 року є правомірною.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення від 12.02.2024 колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.