Справа № 620/8407/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8407/23 Головуючий у І інстанції - Непочатих В.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Василенка Я.М., Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо не нарахування та виплати не у повному розмірі Позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо нарахування та виплати в не повному розмірі Позивачу грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за 2022 та 2023 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 22 календарні роки служби з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні основні відпустки за 2022 та 2023 роки, з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що він, як військовослужбовець, звільнений з військової служби за станом здоров`я, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 22 календарні роки. Проте, Відповідач здійснив нарахування та виплату одноразової грошової допомоги за 19 календарних років. Також Позивач зазначив, що відповідно до вимог пункту 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» мав право у 2022 та 2023 роках на щорічну основну відпустку тривалістю 45 календарних днів кожна. Проте, Відповідачем була здійснена компенсація за невикористані щорічні основні відпустки за 2022 та 2023 роки лише за 80 діб.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та виплати не у повному розмірі ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 21 календарний рік служби, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати в не повному розмірі ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за 2022 та 2023 роки.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 90 календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки, з урахуванням виплачених сум.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що грошове забезпечення Позивачу виплачено у відповідності до чинного законодавства.

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 25.04.2023 № 94, майора ОСОБА_1 , оперативного чергового відділення оперативних чергових штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого наказом Начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14 квітня 2023 року № 33 з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказано вважати таким, що справи та посаду здав 25 квітня 2023 року.

Вказаним наказом від 25.04.2023 № 94, Позивача з 25 квітня 2023 року виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , знято з речового забезпечення при Військовій частині НОМЕР_2 , з інших видів забезпечення при Військовій частині НОМЕР_1 , з 26 квітня 2023 року знято з трьохразового харчування за рахунок держави при Військовій частині НОМЕР_3 .

Як вбачається з наказу від 25.04.2023 № 94, вислуга років у Збройних Силах України станом на 25.04.2023 у Позивача становить: календарна - 21 рік 07 місяців 24 дні, пільгова - 22 роки 06 місяців 10 днів.

Крім того, наказом від 25.04.2023 № 94 Позивачу встановлено виплатити грошову компенсацію за 80 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки та виплатити одноразову грошову допомогу за 19 календарних років.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про грошове забезпечення Позивача від 19 травня 2023 року № 826/1988/ФЕС (а.с. 17-19) Позивачу виплачено грошову компенсацію за 80 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 та 2023 роки та одноразову грошову допомогу за 19 календарних років.

Не погоджуючись із вищенаведеним розрахунком грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 та 2023 роки, та одноразової грошової допомоги, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що за приписами статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення виплачується лише за кожний повний календарний рік служби.

За встановленими обставинами, на момент звільнення Позивача календарна вислуга становила 21 рік 7 місяців 24 дні, а пільгова вислуга років становила 22 роки 06 місяців 10 днів.

Отже, розмір одноразової грошової допомоги Позивача становить 50% місячного грошового забезпечення та повинен обраховуватися за кожний повний календарний рік служби, який у Позивача складає 21 рік.

Крім того, враховуючи, що календарна вислуга років Позивача становила більше 21 року, він згідно з частиною 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII мав право на надання щорічні основні відпустки - 45 календарних днів.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідачем протиправно проведено виплату Позивачу грошової компенсації виходячи з розрахунку 80 календарних днів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби які звільняються з військової служби за станом здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на час звільнення Позивача з військової служби, календарна вислуга років служби останнього становила 21 рік 7 місяців 24 дні, а пільгова вислуга років - 22 роки 06 місяців 10 днів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір одноразової грошової допомоги Позивача становить 50% місячного грошового забезпечення та повинен обраховуватися за кожний повний календарний рік служби, який у Позивача складає 21 рік, з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з частиною 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Враховуючи, що календарна вислуга років Позивача становить понад 20 календарних років (21 рік 7 місяців 24 дні), він мав право на надання щорічні основні відпустки - 45 календарних днів.

Як вбачається з витягу з наказу Командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2023 № 94 Позивачем не використана основна відпустка за 2022 та 2023 роки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідачем протиправно проведено виплату Позивачу грошової компенсації виходячи з розрахунку 80 календарних днів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування у вказаній частині не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в зазначеній частині - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Я.М. Василенко

Є.О. Сорочко