Справа № 160/5017/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2024 року Справа № 160/5017/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
28.08.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов 3.02.2024 року через систему «Електронний суд» до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та належним чином повідомити йому про прийняте рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира 4 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 13 аеромобільної роти 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з виникненням необхідності здійснення постійного догляду за одним із батьків дружини, 24 жовтня 2023 року, у встановленому порядку, позивач звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу». Станом на день формування позовної заяви рапорт позивача не звільнено з військової служби та не надано рішення про відмову у звільненні. З цього слідує те, що рапорт позивача не розглянутий. Позивач вважає бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
26.02.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
05.03.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду встановлено позивачу строк для подання пояснень щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та витребувано у відповідача додаткові докази по справі.
06.03.2024 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив відповідно до яких вказано, що ознайомлювала з відповіддю на рапорт щодо звільнення позивача саме начальник групи персоналу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , оскільки вона здійснює обов`язки в батальйоні щодо обліку особового складу, та безпосередньо надає рапорти на звільнення військовослужбовців цього підрозділу для розгляду посадовим особам військової частини НОМЕР_1 , а пізніше доводить рішення військовослужбовцям, прийняті за результатами розгляду цих рапортів.
11.03.2024 року від відповідача надійшли витребувані докази.
14.03.2024 року від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.
18.03.2024 року від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких вказано додаткові доводи, щодо поновлення строку звернення до суду.
21.03.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду, заяву позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено та поновлено строк звернення до суду з цим позовом.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира 4 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 13 аеромобільної роти 4 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 .
24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», до якого долучив: - копію паспорту серії НОМЕР_2 ; - копію витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 88572901 від 31.01.2023; - акт обстеження житлово-побутових і матеріальних умов громадянина 23.01.2023; - копія висновку ЛКК № 168/3 від 11.09.2023; - копія виписки з протоколу засідання ЛКК № 168/3 від 11.09.2023; - копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ; - копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ; - копію паспорту серії НОМЕР_5 ; - копію паспорту НОМЕР_6 .
Позивач вказав, що станом на дату звернення до суду позивачу не надано рішення про розгляд його рапорту, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Частиною 4 ст. 2 Закону № 2232-XII встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Суд, зазначає, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Так, відповідно до матеріалів справи, 24.10.2023 року позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення позивача з військової служби, що не заперечується відповідачем.
Пунктом 115 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут) встановлено, що вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Відповідно до п. 117 Дисциплінарного статут пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Вказане узгоджується з правом військовослужбовця, який подав заяву чи скаргу одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Вказане передбачено положення п. 112 Дисциплінарного статуту.
Окрім того, суд зазначає, що норма права закріплена у п. 115 Дисциплінарного статуту має відсильний характер. Так, вказаною нормою передбачено, що застосуванню підлягає, зокрема законодавство України про звернення громадян.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закону № 393/96-ВР) передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч. 4 ст. 15 Закону № 393/96-ВР).

Також, відповідно до п. 5 Розділу ІІ Інструкції № 735 відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на правову норму Закону України «Про звернення громадян» і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до п. 8 Розділу ІІІ Інструкції № 735 рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Суд наголошує, що у контексті цієї справи результати розгляду рапорту мали бути доведені до відома позивача, шляхом надання йому відмови саме у письмовій формі.

Так, судом встановлено, що відповідачем було розглянуто рапорт позивача та винесено рішення про відмову у задоволенні рапорту від 31.10.2023 року №10 717, при цьому доказів повідомлення позивача та вручення йому такої відповіді відповідачем до суду не надано.

Разом з тим, суд зазначає, що передача змісту рішення через безпосереднього командира чи іншу особу не є законодавчо встановленим порядком доведення до відома рішення, прийнятого за результатом розгляду рапорту.

Суд вказує, що право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком уповноваженої особи відреагувати на рапорт, зокрема, шляхом надання мотивованої відмови у письмовій формі з роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

З системного аналізу вказаних норм права та обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не доведення до відома результатів розгляду рапорту від 24.10.2023 року, при цьому вимоги в частині нерозгляду рапорту позивача та зобов`язання розглянути такий рапорт задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено судом такий рапорт було розглянуто відповідачем.

Таким чином, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за доцільне зобов`язати відповідача надати позивачеві письмову відповідь про результати розгляду його рапорту від 24.10.2023 року.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією №189L-ATE6-MD4E від 21.02.2024 року.

При цьому, враховуючи, що позивачем подано позовну заяву до суду подано через підсистему «Електронний суд» та було заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», сплаті підлягав судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягають стягненню в сумі 484,48 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При цьому, надмірно сплачений судовий збір, згідно із положеннями п. 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню за клопотанням позивача.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не доведення до відома результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 від 24.10.2024 року про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 письмову відповідь про результати розгляду його рапорту від 24.10.2024 року про звільнення з військової служби за абзацом 4 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв