Справа № 440/10877/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 р. Справа № 440/10877/23

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/10877/23

за позовом ОСОБА_1

до Міністерство оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач, Міноборони) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача, що виявилися у відмові надати йому відповідь на питання щодо не виплачених сум при звільнені належних йому згідно законодавства;

- зобов`язати відповідача, надати йому протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням, відповідь на питання щодо не виплачених сум при звільнені належних йому згідно законодавства.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міноборони щодо не здійснення належного розгляду запиту на отримання інформації ОСОБА_1 від 14.07.2023.

Зобов`язано Міноборони розглянути запит ОСОБА_1 на інформацію від 14.07.2023 у порядку, визначеному чинним законодавством України, та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2023 у справі №440/10877/23 скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що інформацію, яку бажав отримати позивач, за своїм змістом не відноситься до жодного виду інформації, які визначені у ст. 10 - 19-1 Закону України «Про інформацію», а тому позивачем при зверненні до відповідача та судом безпідставно застосовані норми Закону «Про інформацію».

Вважав, що Міноборони не є розпорядником запитуваною позивачем інформацією і не зобов`язаний відповідно до своєї компетенції, передбаченої законодавством, володіти цією інформацією та не має можливості і зобов`язання її надати. Враховуючи, що солдат ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на всіх видах забезпечення, у тому числі грошовому забезпеченні, безпосередньо у Військовій частині НОМЕР_1 , яка і є розпорядником та володільцем інформації, яку бажає отримати позивач.

Повідомив, що керуючись ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон №2939-VI) запит позивача від 14.07.2023 вих. №130732 було направлено до Адміністративного управління Генерального штабу Збройних сил України, а звідти до Військової частини НОМЕР_1 для розгляду по суті та надання інформації позивачу якою, в свою чергу, надано позивачу відповідь від 27.07.2023 за вих. №1510.

Наголосив, що матеріали справи не містять доказів наявності відмови з боку Міноборони у наданні відповіді на Запит позивача.

Так, вважав, що факт надання позивачу відповіді №1510 від 27.07.2023 з викладенням інформації, яка ним запитувалась, а також враховуючи, що за змістом позовних вимог, предметом судового розгляду у даній справі повинно бути лише питання наявності факту відмови з боку відповідача у наданні відповіді на запит позивача, можна дійти висновку про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції про визнання бездіяльності Міноборони з приводу нездійснення належного розгляду запиту позивача на отримання інформації.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

14.07.2023 ОСОБА_1 складено запит на отримання інформації, у якому на підставі Закону №2939-VI просив надати відповідь на запит на інформації, не пізніше п`яти днів з дня отримання цього запиту шляхом надання відомостей про нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні, стосовно нарахування компенсації за невикористану відпустку за 2022 рік, за 2023 рік.

Вважаючи, протиправними дії відповідача, які полягають у відмові у наданні йому відповіді на запит на отримання інформації від 14.07.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відсутні докази надання відповіді за результатами розгляду інформаційного запиту позивача від 14.07.2023, перенаправлення цього запиту в частині інформації, якою не володіє, іншому розпоряднику, відповідач допустив протиправну бездіяльності в частині не здійснення належного розгляду запиту на отримання інформації та зобов`язав відповідача розглянути запит позивача на інформацію від 14.07.2023 у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом № 2939-VI.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 10 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно із ч.1 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до ч.5 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію має містити:

1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;

2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;

3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно із ч. 4 ст. 20 Закону №2939-VI у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Як вбачається з матеріалів справи, інформаційний запит позивача містить прохання надати публічну інформацію, однак відповідачем не надано точної повної інформації на такий запит.

Доказів повідомлення позивача про направлення запиту належному розпоряднику відповідач не надав ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно розгляду поданого позивачем запиту на отримання інформації та, в свою чергу, зобов`язання Міноборони розглянути запит ОСОБА_1 від 14.07.2023.

Посилання апелянта на відсутність у нього запитуваної інформації, а також на відсутність відмови у наданні відповіді на запит, колегія суддів, з урахуванням вище зазначених правових норм та обставин справи, вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не отримано від відповідача жодного повідомлення щодо розгляду (направлення) його запиту про надання запитуваної інформації. Суд першої інстанції правомірно дійшов висновків про наявність протиправної бездіяльності відповідача, щодо неналежного розгляду запиту позивача про отримання інформації, а не відмови у наданні відповіді.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року по справі № 440/10877/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк