Справа № 600/802/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/802/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленого протоколом комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації № 6-ОФ від 05.02.2024 року в частині, що стосується відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 продовжити надану ОСОБА_1 06.03.2023 року відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.11 ч. 1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" в редакції від 21.03.2022 року.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у підтвердженні продовження існування підстав для раніше наданої в березні 2022 року відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю батька з інвалідністю ІІ групи, що передбачено абзацом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції від 21.03.2022 року. Позивач зазначає, що для підтвердження продовження існування підстави, по якій прийнято рішення про надання відстрочки (від 06.03.2023 року), він 29 січня 2024 року звернувся до відповідача із нотаріально завіреними копіями документів, якими підтвердив родинні відносини із ОСОБА_2 , який є його батьком, та підтвердив, що він живий та йому встановлена ІІ група інвалідності. Додатково позивачем було надано нотаріальну посвідчену заяву його батька від 29.01.2024 року, якою підтверджується існування підстав для надання позивачу відстрочки від мобілізації згідно абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та доведено відсутність на території України інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону його утримувати.

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 05 лютого 2024 року комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 за наслідком розгляду заяви позивача та наданих до неї документів, було прийняте рішення, яким відмовлено у наданні відстрочки через ненадання доказів відсутності інших осіб, які відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю. Вказане рішення вмотивоване таким, що позивачем відповідно до абзацу 11 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не було надано жодного підтверджуючого документу, який може довести факт відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю. В контексті даної справи відповідач зауважує, що відповідно до абзацу 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в поточній редакції та в редакції закону на момент прийняття відповідного рішення, законодавцем чітко вказано, що військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, у випадку наявності одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Підтверджуючих документів відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю позивачем надано не було ані при написанні заяви на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації, ані серед документів долучених позивачем до матеріалів справи станом на теперішній день. Вказано, що використання редакції закону, який ситуаційно підходить позивачу, опираючись виключно на його бажання неможливе. Відтак, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_2 , якому згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ №504062 від 07.09.2021 року встановлено ІІ групу інвалідності.

Відповідно до змісту тимчасового посвідчення офіцера запасу №32 від 09 березня 2023 року ОСОБА_1 06 березня 2023 року надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» терміном до 06 березня 2024 року.

29 січня 2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у відповідності до положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

До вказаної заяви було додано: копію паспорту НОМЕР_1 , копію паспорту батька НОМЕР_2 , копію пенсійного посвідчення матері серія НОМЕР_3 , копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , копію довідки МСЕК 12 ААВ №504062, копію пенсійного посвідчення батька серія НОМЕР_5 , копію заяви заявника ОСОБА_2 б/н, витяг про місце реєстрації б/н від 27.01.2024 року.

Як вбачається із витягу із протоколу №6-ОФ засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по наданню військовозобов`язаними відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 05 лютого 2024 року, ОСОБА_1 у відстрочці відмовлено через ненадання доказів відсутності інших працездатних осіб, які відповідно до закону зобов`язану утримувати особу з інвалідністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024 строк дії воєнного часу продовжувався.

Законом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (у редакції чинній на момент виникнення чинних правовідносин, далі Закон № 3543-XII).

Статтею 1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно статті 2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону №3543-XII мобілізаційна підготовка та мобілізація здійснюються на основі таких принципів: централізоване керівництво; завчасність; плановість; комплексність і погодженість; персональна відповідальність за виконання заходів щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації; додержання прав підприємств, установ і організацій та громадян; гарантована достатність; наукова обґрунтованість; фінансова забезпеченість.

Статтею 22 Закону №3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно частини п`ятої статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки" від 23.02.2022 року №154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення №154).

Відповідно до пункту 1 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Залежно від обсягів облікової, призовної та мобілізаційної роботи утворюються районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі - районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються, ліквідуються, реорганізовуються Міноборони.

Абзацом 3 пункту 3 Положення №154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Абзацом 2 пункту 7 Положення №154 визначено, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

Згідно абзаців 5 та 9 пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, беруть участь в організації та забезпеченні роботи районних (міських) призовних комісій, готують для розгляду зазначеними комісіями матеріали з питань призову громадян на строкову військову службу, службу у військовому резерві, надання відстрочки або звільнення їх від призову на строкову військову службу, службу у військовому резерві та оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Аналіз наведеного свідчить про те, що до повноважень районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить оформлення військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку.

Стаття 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначає підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Зокрема, абзацом 11 частин першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Як встановлено судом на підставі наявних матеріалів справи, батько позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи.

Позивачем 29 січня 2024 року подано до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку із наявністю батька із числа осіб з інвалідністю ІІ групи.

До вказаної заяви позивачем надано: копію паспорту НОМЕР_1 , копію паспорту батька НОМЕР_2 , копію пенсійного посвідчення матері серія НОМЕР_3 , копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , копію довідки МСЕК 12 ААВ №504062, копію пенсійного посвідчення батька серія НОМЕР_5 , копію заяви заявника ОСОБА_2 б/н, витяг про місце реєстрації б/н від 27.01.2024 року.

Згідно витягу із протоколу №6-ОФ засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по наданню військовозобов`язаним відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовив позивачу у відстрочці через ненадання доказів відсутності інших працездатних осіб, які відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю.

Мотивуючи протиправність вказаного рішення, позивач вказує, що він не звертався до відповідача із заявою по надання йому відстрочки, а надав лише документи для підтвердження існування підстави по відстрочці по прийнятому в 2022-2023 роках рішенні про надання йому відстрочки. А, оскільки рішення про надання позивачу відстрочки від мобілізації прийняте в 2022 році, коли діяв Закон №2122-ІХ, 2132-І в редакції від 21.03.2022 року, з обов`язком кожного року документально підтверджувати продовження існування підстави відстрочки (батька з інвалідністю ІІ групи) та сам цей закон не визначає надання відстрочки на певний строк, позивач вважає, що до нього не застосовується положення абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції від 28.06.2023 року.

Однак суд вважає вказані твердження помилковими з огляду на таке.

Згідно змісту заяви від 29 січня 2024 року, поданою позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 просив надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Відтак, твердження позивача про те, що він не звертався до відповідача із заявою по надання йому відстрочки, а надав лише документи для підтвердження існування підстави по відстрочці по прийнятому в 2022-2023 роках рішенні про надання йому відстрочки спростовується наявними у справі матеріалами.

Щодо доводів позивача, що до нього повинна застосовуватися та редакція абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка діяла на момент надання йому відстрочки (таку було надано до 06.03.2024 року), то такі є помилковими.

Враховуючи, що позивачем 29 січня 2024 року подано заяву про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, то відповідач у відповідності до приписів частини другої статті 19 Конституції України при розгляді такої повинен керуватися нормами, чинними на момент подання указаної заяви.

Так, за змістом статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Станом на час подання позивачем заяви про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, абзац 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачав, що призову на військову службу під час мобілізації не підлягають військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Водночас, як вбачається з обставин справи, позивачем до заяви про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації від 29 січня 2024 року не було надано документів, на підставі яких можна було б дійти беззаперечного висновку про відсутність інших працездатних осіб, які зобов`язані відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю ІІ групи - батька позивача ОСОБА_2 .

Таким чином, станом на час виникнення спірних відносин між позивачем та відповідачем (такі фактично виникли після прийняття відповідачем 05 лютого 2024 року оскаржуваного рішення за результатом розгляду заяви позивача від 29 січня 2024 року) суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, щодо доданої до заяви від 29.01.2024 року нотаріально засвідченої заяви батька позивача ОСОБА_2 про відсутність інших працездатних осі на території України, які зобов`язані відповідно до закону його утримувати, то така сама по собі не підтверджує відсутність інших працездатних осіб, які відповідно до закону зобов`язані утримувати батька позивача. При цьому суд звертає увагу на приписи частини третьої статті 78 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, посадова особа консульської установи України, начальник установи виконання покарань, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації через ненадання до заяви від 29.01.2024 року доказів відсутності інших працездатних осіб, які відповідно до закону зобов`язані утримувати особу з інвалідністю - батька позивача ОСОБА_2 .

Таким чином, позовні вимоги є безпідставними й не підлягають задоволенню.

Поряд з цим суд зауважує, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 11 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» із поданням документів на підтвердження відсутності інших працездатних осіб, окрім нього, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю ОСОБА_2 .

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів наявність підстав для задоволення заявлених вимог, натомість відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено правомірність оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 16 травня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ), відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя О.П. Лелюк