Справа № 300/1317/24
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" травня 2024 р. справа № 300/1317/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,
ОСОБА_2 (надалі, також представник позивача), яка діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) 23.02.2024 звернулася в суд з позовною заявою до Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) (надалі, також відповідач, ДУ «ІФУВК (№12)») в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн;
- стягнути з Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн.
Позов мотивований тим, що у день звільнення ОСОБА_1 11.09.2023 зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України йому не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування, вартість якого, відповідно до довідки №7 від 12.09.2023, становить 11 090,33 грн. Зважаючи на викладене, представник позивача переконана, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, а тому компенсація за неотримане речове майно особистого користування підлягає стягненню у судовому порядку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 відкрито провадження у цій справі, постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.29,30).
ДУ «ІФУВК (№12) скористалася правом подання відзиву, який отримано судом 13.03.2024 за №18/1-1289 від 13.03.2024. Представник позивача заперечив щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . На підтвердження своєї позиції вказав, що ДУ «ІФУВК (№12)» є бюджетною неприбутковою установою, яка утримується за рахунок коштів державного бюджету. Зазначив, що як у 2023 році, такі і в 2024 році відсутні бюджетні призначення для виплати колишнім працівникам компенсації за неотримане речове майно. Водночас звернув увагу, що відповідачем вживалися заходи для вирішення питання виплати грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування шляхом неодноразових звернень до Державної Установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» з метою виділення додаткових коштів, необхідних для виплати компенсації за неотримане речове майно, однак до теперішнього часу кошти не надійшли. Вказав, що ДУ «ІФУВК (№12)» підтверджує свої зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в порядку черговості при отриманні відповідних бюджетних надходжень. Також вказав на порушення позивачем строку звернення до суду з цією позовною заявою та неповажність причин такого пропуску, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, визначених частиною 4 статті 123 КАС України. Керуючись викладеним, представник відповідача просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.36-38).
Представник позивача 21.03.2024 подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала на помилковість доводів представника відповідача, викладених у такому відзиві. Зокрема, звернула увагу на поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду та наявність ознак надмірного формалізму та порушення права на доступ до суду у зв`язку із зосередженням представника відповідача на цьому питанні. Також вказала на застереження Європейського суду з прав людини щодо неможливості поставлення органами державної влади виконання своїх зобов`язань в залежність від бюджетних асигнувань. Зазначила про безпідставність наведених представником відповідача заперечень та наявність підстав для задоволення позовних вимог (а.с. 43-45).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
Згідно із витягом з наказу начальника ДУ «ІФУВК (№12)» №130 о/с від 05.09.2023 «По особовому складу» старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням), з 11.09.2023, виплативши грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2023 рік тривалістю 15 діб. Наказано відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку здійснити відповідні виплати та утримання (а.с. 18).
На підставі цього наказу ДУ «ІФУВК (№12)» складено довідку №7 від 12.09.2023, згідно якої ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн (а.с. 23,24).
ОСОБА_1 11.12.2023 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив, серед іншого, нарахувати та виплатити кошти за неотриману спеціальну службову форму (а.с. 19).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, ОСОБА_1 , через уповноваженого представника, звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV від 23.06.2005 (надалі, також - Закон №2713-IV).
Відповідно до статті 1 Закону №2713-IV на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.
Діяльність Державної кримінально-виконавчої служби України проводиться на основі дотримання прав і свобод людини та громадянина. Персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов`язаний поважати гідність людини, виявляти до неї гуманне ставлення (частина 1 статті 4 Закону №2713-IV).
Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 14 Закону №2713-IV служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Правовий статус персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено статтею 21 Закону №2713-IV.
Так, особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби видаються службові та спеціальні посвідчення, а також відповідні знаки (жетони).
Законні вимоги та розпорядження посадових і службових осіб Державної кримінально-виконавчої служби України є обов`язковими для виконання. Невиконання законних вимог і розпоряджень цих осіб та втручання в їх діяльність тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Персонал Державної кримінально-виконавчої служби України під час виконання покладених на нього обов`язків керується законами та іншими нормативно-правовими актами, діє на підставі та в межах своїх повноважень. Ніхто, крім випадків, прямо передбачених законом, не має права втручатися в службову діяльність персоналу.
Особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Використання спеціальних звань, відзнак, форменого одягу, службових чи спеціальних посвідчень, знаків (жетонів) особою, яка не належить до осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Водночас соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено статтею 23 Закону №2713-IV.
Так, держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пенсійне забезпечення та соціальний захист працівників кримінально-виконавчої служби здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, державну службу, соціальний захист.
Персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України гарантується безоплатне медичне забезпечення, яке здійснюється в закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України.
Керівний склад органів та установ Державної кримінально-виконавчої служби України сприяє проведенню священнослужителями (капеланами) заходів душпастирської опіки з персоналом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (надалі, також - Порядок №578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Згідно з пунктом 2 Порядку №578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку №578 речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у закладах освіти (далі - курсанти) (абзац 1 пункту 5 Порядку №578).
Згідно з пунктом 8 Порядку №578 речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення № 1-5, а інвентарне майно - за нормами № 6-13.
Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають: особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади; курсанти - з дня зарахування їх до списків закладів освіти; спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами, - з дня призначення на відповідні посади.
Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).
Відповідно до пункту 56 Порядку №578 речове майно, видане особам із числа персоналу в особисте користування, обліковується в арматурних картках, реєстр яких ведеться за формою згідно з додатком 5.
Також пунктом 9 Порядку №578 визначено, що забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в міжрегіональних територіальних органах, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, таборах (дільницях) для тримання військовополонених, воєнізованих формуваннях, закладах освіти, державній установі Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України та закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби, державній установі Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України, на підприємствах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі, на підприємстві здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи, підприємства про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а в разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи, підприємства.
Відповідно до пункту 22 Порядку №578 особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи, підприємства дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Грошова компенсація особам рядового і начальницького складу, які проходять службу на підприємствах, виплачується за рахунок коштів таких підприємств.
Також, згідно з пунктом 23 Порядку №578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
Абзацами 1-2 пункту 27 Порядку №578 визначено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).
Також пунктом 60 Порядку №578 передбачено, що для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Отже особи, які проходять службу в Державній кримінально-виконавчій службі України після звільнення їх зі служби зберігають право на видачу речового майна особистого користування, яке не було ними отримано або на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Так, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 після звільнення на підставі наказу №130 о/с від 05.09.2023 «По особовому складу» зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн, що підтверджується довідкою ДУ «ІФУВК (№12)» №7 від 12.09.2023 (а.с. 23,24).
Однак виплату такої компенсації позивачу не здійснено.
Також виплату зазначених коштів не проведено і після звернення ОСОБА_1 11.12.2023 до відповідача із відповідною заявою.
При цьому, відповідач не заперечує наявність у нього обов`язку щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн, однак свою бездіяльність щодо невиплати такої компенсації пов`язує з відсутністю коштів та повідомляє, що така компенсація буде виплачена при надходженні коштів. З цього приводу суд звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 2 статті 6 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Тобто відсутність коштів не може бути причиною невиконання органом державної влади свого обов`язку, пов`язаного з реалізацією права особи на отримання бюджетних коштів.
Таким чином, суд відхиляє мотиви ДУ «ІФУВК (№12)», пов`язані з відсутністю бюджетних призначень, як причину невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн,
Щодо доводів представника відповідача про неповажність причини пропуску позивачем строку на звернення до суду, пов`язаної з проходженням ним військової служби, суд звертає увагу на таке.
При відкритті провадження у цій справі 28.02.2024 судом надано оцінку поважності причин пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим позовом та поновлено такий строк.
Суд не погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що проходження особою військової служби не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду через можливість звернення до суду через уповноваженого представника.
Відповідно до частин 1-2 статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
Тобто законодавством передбачена можливість звернення до суду як особисто, так і через представника або ж діяти і особисто, і мати представника. При цьому, жодна з форм звернення не є обов`язковою та не має пріоритету над іншою. Звернення до суду (особисто чи через представника) здійснюється за вибором позивача та від вибору того чи іншого способу звернення до суду не можуть залежати процесуальні права особи, в тому числі і можливість поновлення строку на звернення до суду за наявності поважних причин такого пропуску.
Таким чином, оцінка судом поважності причин пропуску строку на звернення до суду не може ставитися в залежність від форми звернення до суду (особисто чи через представника).
Крім того, суд звертає увагу, що як Європейський Суд з прав людини, так і Верховний Суд неодноразово наголошували на тому, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.
Також у цій постанові Верховний Суд зауважив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 зазначеної Конвенції.
Таким чином, на переконання суду, проходження позивачем військової служби є поважною причиною пропуску на звернення до суду, незалежно від форми звернення (особисто чи через представника).
Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом з пропуском строку на звернення до суду та відсутності поважності причин такого пропуску.
Таким чином, за результатами розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн.
Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова компенсація за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Наявною в матеріалах справи квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №5102-23-008/С від 23.02.2024 підтверджується сплата позивачем судового збору за звернення до суду із цим позовом у розмірі 1 211,20 грн.
Також представник позивача зазначила про понесення ним витрат на оплату правничої допомоги орієнтовно в розмірі 4000,00 грн, однак повідомила, що докази стосовно фактичного понесення таких витрат будуть подані у порядку та в строки, визначені частиною 7 статті 139 КАС України.
Таким чином, на момент розгляду цієї справи, підлягають розподілу тільки понесені позивачем витрати на оплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Відтак, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачена ним сума судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090,33 грн.
Стягнути з Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) (код ЄДРПОУ - 08563624) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 11 090 (одинадцять тисяч дев`яносто) гривень 33 копійки.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи Івано-Франківська установа виконання покарань (№12) (код ЄДРПОУ - 08563624) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ;

відповідач - Державна установа Івано-Франківська установа виконання покарань (№12), адреса: вул. Коновальця, буд. 70-А, м. Івано-Франківськ, 76018, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.