Справа № 160/2434/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 травня 2024 року Справа № 160/2434/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю представника позивача Пащенко В.І., представника відповідача Чигрин О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області
про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,
26.01.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області ПОТОЦЬКОГО Олега Васильовича за № 1132-к від 25.12.2023 «Про припинення державної служби ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 26.12.2023;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2021 року за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » вже було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року у справі № 160/4541/23, яке було змінено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, ОСОБА_1 було поновлено в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 року у справі № 160/4541/23, наказом № 1035-к від 23.11.2023 «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді заступник начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яка була відсутня у штатному розписі Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області та одночасно з поновленням повторно вручено «ПОПЕРЕДЖЕННЯ про звільнення» у зв`язку із скороченням посади заступник начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 30.12.2022 року. Позивач вважає, що підстави її скорочення не змінились з січня 2023 року і посади заступник начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, як не було на момент поновлення, так і не планувалось вводити на виконання судового рішення, в супереч висновкам Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.04.2020 року у справі № 808/2741/16. Позивач вважає, що фактично її не було допущено до роботи, не надано робочого місця, не ознайомлено з посадовими обов`язками заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, оскільки такої посади як заступник начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області станом на 24.11.2023 року не існувало. Крім того, на момент звільнення позивач була вагітна і звільнення відбулось з порушенням гарантій визначених частиною третьою статті 184 КЗпП України. Позивач вважає, що протиправними діями та рішеннями відповідача, якими її, вагітну, у воєнний час, позбавлено засобів до існування, поставлено у стан правової невизначеності, що спричинило відчуття розпачу і зневіри, було спричинено позивачу моральну шкоду, що виразилася в душевних переживаннях, а саме тяжкому сприйнятті позивачем інформації про вчинення щодо неї грубих та цинічних дій щодо незаконного звільнення. Позивач оцінює моральну шкоду, завдану вказаним незаконним рішеннями та діями у 10 000,00 грн. З огляду на вказане позивач просила задовольнити позовні вимоги.
31.01.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання по справі.
16.02.2024 року від Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду 23.11.2023 року Головне управління видало наказ № 1035-К «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » з яким позивачку ознайомлено 24.11.2023 року. Також, ОСОБА_1 вручене попередження про звільнення з пропозицією шести рівнозначних посад оскільки посада заступника начальника управління без очолення відділу в його складі не передбачена нормативно-правовим актом, який регулює питання структури державного органу, а тому не може бути введена. Разом з тим, підстави скорочення посади, яку займала позивач не перестали існувати, оскільки граничну чисельність працівників територіальних органів Держпродспоживслужби визначено наказом Держпродспоживслужби від 07.12.2022 року № 516 і структура та штатний розпис. 15.02.2024 року Головного управління, введені наказом від 29.12.2022 року за №1214-К з 30.12.2022 року не переглядалися. Відповідачем наголошено, що на виконання рішення суду 24.11.2023 року ОСОБА_1 виділено робоче місце з персональним комп`ютером у кабінеті 309А за адресою Головного управління по вулиці Філософській, 39А в м. Дніпрі, про що складено акт. Окрім того, відмова позивача від ознайомлення з посадовою інструкцією заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини також зафіксована актом від 24.11.2023 року. Головне управління вважає, що оскільки звільнення стало наслідком відмови позивача від запропонованих посад, її свідомим рішенням, то неможна казати про завдання їй моральної шкоди оскаржуваним наказом. Відповідач зазначив, що оскаржуваний наказ є правомірним та таким, що винесено відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
22.02.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що ОСОБА_1 особисто повідомляла про свою вагітність ОСОБА_2 , яка на той час обіймала посаду начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Крім того, позивачем наголошено, що вона не відмовлялась від ознайомлення з посадовою інструкцією заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини оскільки їй не надано даного документу чинного на 24.11.2023 року, адже такої посади на дату складання акту у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області не існувало. Позивачем звернуто увагу, що до відзиву відповідачем надано копію штатного розпису по Головному управлінню Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на 2023 рік, з якого вбачається, що посади на яку поновлено позивача не існувало, що унеможливлює її поновлення на посаді, якої не існує.
27.02.2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у підготовчому судовому засіданні закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
12.03.2024 року від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до якого долучено довідку № 29 від 05.03.2024 року щодо розміру середньої заробітної плати ОСОБА_1 .
17.04.2024 року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті витребувано у відповідача інформацію щодо попередження позивача про наявність всіх наявних рівнозначних посад та оголошено перерву на стадії розгляду справи по суті.
25.04.2024 року від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до якого долучено інформаційну довідку щодо переліку вакантних посад у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, які були наявні станом на 24.12.2023 і рівнозначними до посади заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини.
25.04.2024 року у судове засідання відповідач належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи - не прибув, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим задоволено клопотання позивача, продовжено перерву на стадії розгляду справи по суті та призначено наступне судове засідання.
30.04.2024 року від позивача надійшло клопотання про залишення без розгляду вимог щодо встановлення способу виконання судового рішення у справі та врахування висновків Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №808/2741/16, від 20.12.2023 у справі № 302/181/20, від 19.09.2019 року у справі № 561/171/17-ц, а також від 05.08.2021 року в справі № 487/8351/19.
01.05.2024 року у судовому засіданні було прийнято вказану заяву була прийнята судом 30.04.2024 року і вимоги щодо встановлення способу виконання судового рішення у справі №160/2434/24 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області були залишені без розгляду, як передчасно подані.
Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Держпродспоживслужби від 07.12.2022 року № 516 визначено граничну чисельність працівників територіальних органів Держпродспоживслужби.
Головним управлінням Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області видано наказ від 29.12.2022 року за №1214-К про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 30.12.2022 року.
16.01.2023 року ОСОБА_1 вручено попередження про звільнення, оскільки посада заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини, яку вона обіймала, скорочувалась.
Наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2023 року за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року у справі № 160/4541/23, позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, третя особа Первинна профспілкова організація Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 24.02.2021 року за № 250-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 », якими було припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 27.02.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців;

- поновлено ОСОБА_1 в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 28.02.2023 року;

- стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 28.02.2023 року по 30.06.2023 року у сумі 24744,67 грн. (сума вказана без урахування податків та зборів).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.10.2023 року змінено Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2023 року у справі № 160/4541/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області замість посади начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.

Наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області Потоцького Олега від 23.11.2023 року за № 1035-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 28.02.2023 року.

ОСОБА_1 24.11.2023 року було повторно вручено «ПОПЕРЕДЖЕННЯ про звільнення» з пропозицією шести рівнозначних посад, у якому зазначено, що у зв`язку із затвердженням граничної чисельності Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 07.12.2022 № 516 «Про граничну чисельність працівників територіальних органів Держпродспоживслужби», введеним в дію наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області від 29.12.2022 № 1214-к «Про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області» з 30.12.2022 затверджених структури та штатного розпису по Головному управлінню Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, посада заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яку обіймає ОСОБА_1 , скорочена.

Наказом в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Потоцького Олега Васильовича від 25.12.2023 року за № 1132-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 », припинено державну службу ОСОБА_1 , заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, зі звільненням з займаної посади 25.12.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців.

Станом на 25.12.2023 року ОСОБА_1 була вагітна.

Позивач вважає вказаний наказ від 25.12.2023 року за № 1132-к «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з правовими висновками, висловленими Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 року у справі № 696/985/15-ц, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний, зокрема перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

З вказаних вище письмових доказів вбачається, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності і штату працівників, а саме з 30.12.2022 року скорочено посаду заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, яку обіймала позивач.

Також, судом встановлено, що станом на 23.11.2023 року у штатному розписі Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області була відсутня посада заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, на яку поновлено позивача.

Порядок перебування державних службовців за штатом був врегульований ст. 87-1 Закону України «Про державну службу», яка виключена на підставі Закону № 1285-IX від 23.02.2021 року. З цього слідує, що станом на 23.11.2023 року державна служба не передбачала можливості перебування державного службовця за штатом державної служби.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 08.04.2020 року у справі № 808/2741/16, а також від 20.12.2023 року у справі № 302/181/20, в частині того, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду.

Також, суд вважає за доцільне зазначити, що зміна структури і штатного розпису установи, у тому числі і у наслідок реорганізації такої установи, після звільнення працівника не позбавляє роботодавця можливості внесення до штатного розпису необхідних змін з метою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника та (або) переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 640/4922/20.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Європейської конвенції з прав людини повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Так, дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі "Hasan and Chaush v.Bulgaria" № 30985/96).

Згідно із Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.1980 р., державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, вибір відповідача щодо поновлення працівника на виконання судового рішення на рівнозначній посаді або внесення відповідних зміни до штатного розкладу - введення скороченої посади, належить до дискреційних повноважень органу, проте такі дії суб`єкта владних повноважень, не повинні мати наслідком повторне звільнення позивача на аналогічних підставах, які вже були предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що дії роботодавця щодо поновлення позивача на посаду заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області без внесення відповідних змін до штатного розпису державної служби, що спричинило в подальшому прийняття оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень про повторне звільнення позивача з займаної посади 25.12.2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності державних службовців ще з 30.12.2022 року, вчинені не на підставі, не в межах повноважень та не у відповідності до норм Конституції і законів України.

Крім того, як було встановлено судом з медичних документів наданих позивачем, на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення від 25.12.2023 року за № 1132-к, позивач вже перебувала у стані вагітності.

Відповідно до вимог частини 3 статті 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Для застосування частини третьої статті 184 КЗпП України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи. Застосування цієї норми не ставиться в залежність і від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність. Несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених КЗпП України. Аналогічні правові висновки, які в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язкові для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, викладі у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року в справі № 561/171/17-ц, від 05.08.2021 року в справі № 487/8351/19.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява №4909/04, відповідно до п.58 якого, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем не внесено відповідних змін до штатного розпису державної служби, що спричинило в подальшому прийняття спірного наказу та порушення прав позивача, суд дійшов висновку, що спірний наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Потоцького Олега Васильовича за № 1132-к від 25.12.2023 року «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача у Головному управлінні Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 26.12.2023 року.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що згідно наданої представником відповідача довідки за № 29 від 05.03.2024, середньоденний заробіток позивача становить 537,62 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 92 роботі дні починаючи з 26.12.2023 року по 01.05.2024 року, у сумі 49 461,04 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн., суд приходить до висновку, що у задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовим елементом якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Відсутність хоча б одного зі складових елементів виключає задоволення позову.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями підпункту 2 частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України регламентовано, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Слід врахувати, що аналогічна правова позиція неодноразово висвітлювалась і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 173/424/17(2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 року у справі за № 813/731/18, а також від 24.03.2020 року у справі за № 818/607/17.

З наданих позивачем обґрунтувань слідує, що остання пов`язує заподіяння їй моральної шкоди протиправними діями та рішеннями відповідача, якими позбавлено позивача, яка перебуває у стані вагітності, у воєнний час засобів до існування, поставлено у стан правової невизначеності, що спричинило відчуття розпачу і зневіри, було спричинено позивачу моральну шкоду, що виразилася в душевних переживаннях, а саме тяжкому сприйнятті позивачем інформації про вчинення щодо неї дій щодо незаконного звільнення.

Верховний Суд у пункту 51 постанови від 27.11.2019 року (справа № 750/6330/17) зазначив, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 13.02.2023 року у справі №295/2725/21.

Так, правовідносини у цій справі та зазначеної вище справі не є подібними, оскільки у цих справах відмінний суб`єктний склад, різні правові підстави для звільнення та відмінне нормативно-правове врегулювання спірних правовідносин.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 20.06.2023 року у справі № 640/2412/20 дійшов висновку, що моральна шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, однак наявність таких обставин повинна бути доведена позивачем належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт перенесених моральних страждань, в зв`язку із протиправними діями та рішеннями відповідача, а відтак не доведено факту заподіяння моральної шкоди. Позивачем не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами такий підтверджується.

За сукупністю наведених обставин, підстави для задоволення позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (49006, м.Дніпро, вул.Філософська, 39-А, ) про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Потоцького Олега Васильовича за № 1132-к від 25.12.2023 «Про припинення державної служби ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 у Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на посаді заступника начальника управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 26.12.2023 року.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 26.12.2023 року по 01.05.2024 року у сумі 49461,04 грн (сорок дев`ять тисяч чотириста шістдесят одна гривня чотири копійки) з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13.05.2024 року.

Суддя М.В. Дєєв