Справа № 160/5745/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2024 рокуСправа №160/5745/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
01.03.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 29.02.2024 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти рішення щодо ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
Означені позовні вимоги вмотивовані наступним. Після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 ОСОБА_1 залишився проживати в Україні нелегально, оскільки, враховуючі політичні антиросійські переконання ОСОБА_1 , у країні його походження існує небезпека для його свободи та життя як безпосередньо, так і через загрозу бути мобілізованим та в подальшому знищеним, що суперечить статті 3 Європейської Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод. 30.01.2024 року позивача було зареєстровано відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на нього оформлена особова справа №2024 DP 0001, йому було видано Довідку про звернення за захистом в Україні №003617. Тож, 05.02.2024 року, у процесі попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із позивачем було проведено співбесіду, на якій він детально описав існуючі ризики його повернення у країну походження. 23.02.2024 позивач отримав поштою Лист № 1201.3.3-2285/000393-24 від 16.02.2024 року та повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року. Відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтовано тим, що заява є очевидно необґрунтованою, відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону ВР України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VI, надалі Закон № 3671-VI. Позивач вважає, що наказ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року прийнято необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та непропорційно, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований цей наказ, а тому такий слід скасувати як протиправний.
Позивач стверджує, що відповідачем допущено формальне ставлення до перевірки усіх обставин, викладених позивачем в процесі попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, що робить неможливим зробити висновок про очевидну необґрунтованість заяви позивача, який, відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У повідомленні не зазначено з яких саме підстав відповідач зробив висновки про явну необґрунтованість Заяви Позивача та відсутність умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, що є порушенням принципу правової визначеності у цій справі. В процесі співбесіди із позивачем 05.02.2024 року він заявляв про наявність загрози для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним, оскільки він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання. Крім того, 22.05.2022 року було прийнято Закон України Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну, який набрав чинності 12.06.2022 року. У пунктах 1, 2 статті 2 означеного Закону Російську Федерацію офіційно визнано державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах. Політичний режим Російської Федерації визнано нацистським за своєю суттю і практикою, який ідеологічно наслідує націонал-соціалістичний (нацистський) тоталітарний режим. Отже навіть в силу цього закону примусове повернення цивільних громадян з України до РФ наразі становить загрозу їх життю та здоров`ю, безпеці та свободі. Враховуючи те, що позивач одружений із громадянкою України та має чотирьох дітей, які є громадянами України, це створює додаткову небезпеку бути підданим перевіркам спецслужб РФ, із застосуванням методів, які створюють небезпеку свободі та особистій недоторканості людини, необґрунтованим звинуваченням у співпраці із органами безпеки та розвідки України. При цьому заявник (позивач), в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів.
Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Стосовно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність. Спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви позивача, яка передбачена статтею 8 Закону № 3671-VI. Прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви позивача рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню як таке, що прийняте всупереч положенням законодавства, які регламентують порядок і підстави прийняття таких рішень. метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, необхідно застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання відповідача прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, за наявності достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення стосовно позивача. Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є явно необґрунтованою. Разом з тим, оцінка обґрунтованості побоювань внаслідок повідомлених заявником обставин здійснюється уповноваженою посадовою особою територіального органу ДМС вже після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.
09.03.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив наступне. Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань. За змістом п. 45, п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. При цьому, згідно до пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Разом з цим, положеннями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті. Згідно до вимог пункту «(f)» статті 2 розділу 1 та статті 15 розділу 5 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU, підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. Відповідно до Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства «додаткового захисту», має існувати такий «ризик отримання серйозної шкоди», коли «завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU». За правилами п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Згідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідач зауважив, що а ні в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а ні під час проведення процедури розгляду вищевказаної заяви гр. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка здійснена Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», гр. ОСОБА_1 не повідомляв про наявність будь-яких фактів переслідування його особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки). Разом з цим, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року (далі Заява-анкета), а саме, у пункті 4.4. розділу 4 Заяви-анкети, на питання яке має наступний зміст, а саме: «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо? Якщо так, опишіть характер інцидентів і Вашу участь у них», гр. ОСОБА_1 зазначив наступне, а саме: «не приймав участь» (Заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, арк. 7). Як вбачається з інформації наданої особисто гр. ОСОБА_1 в його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а також, інформацією наданою позивачем під час співбесіди проведеної з останнім уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області 05.02.2024, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, підтверджується, що жодних конкретних фактів переслідування за конвенційними ознаками, як під час свого перебування в країні походження, так і станом на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року та прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15.02.2024 р. № 26, гр. ОСОБА_1 не зазнавав, та не зазнає. До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації, як в російській федерації так і в Україні, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї, не належали, та не належать. Також, як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, гр. ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався (пункт 4.5. та пункт 4.6. Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, арк. 7), проблем при виїзді із російської федерації в нього не виникало, виїхав легально. Разом з цим, відповідно до пункту 80 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що поділяються урядом, саме собою не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що він має достатні побоювання стати жертвою переслідувань за переконання. пояснення позивача, щодо того, ніби то «він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання», у зв`язку з чим існує «наявність загрози для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним», як про те зазначає позивач в обґрунтування позовної заяви у справі № 160/5745/24, не відповідають дійсності та є лише безпідставними припущеннями позивача. До того ж, як під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 та в ході здійснення процедури розгляду цієї заяви, так і в якості додатків до позовної заяви у справі №160/5745/24, гр. ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження тверджень позивача, щодо того ніби то «він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання», як про те зазначає позивач в своїй позовній заяві у справі № 160/5745/24. Натомість, під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Під час звернення із заявою, Ви зазначили, що через Ваші політичні антиросійські переконання, Вам буде загрожувати небезпека в рф, в чому конкретно проявляються ваші антиросійські переконання? (соц. мережі, мітинги)», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Це все мої думки, те що я вважаю, що це нацисти. Це дійсно країна-терорист.» (арк. 9 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року). На питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Що Вам відомо про останні події в росії, зокрема в районі вашого проживання?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Нічого. Мені не цікаво, що там коїться.» (арк. 10 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року). З пояснень гр. ОСОБА_1 , наданих ним в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованих у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, вбачається, що позивач жодним чином не висловлював публічно своїх «думок» щодо політики країни походження. Натомість, з актуальної інформації про країну походження заявника, що зібрана ГУ ДМС у Дніпропетровській області з різних джерел в ході процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі, з інформації про країну походження заявника, яка надана особисто гр. ОСОБА_1 , вбачається, що за останній час низка відомих російських письменників і музикантів були засуджені за «критику війни». Але, це стосується тільки тих людей, які відкрито або через соціальні мережі висловлюють свої думки. Означена інформація про країну походження заявника, з посиланням на джерела її отримання, всебічно, повно та об`єктивно проаналізована ГУ ДМС у Дніпропетровській області в її співвідношенні з особистими обставинами заявника - гр. ОСОБА_1 , чому надана відповідна оцінка у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеному 15.02.2024, працівником, який веде справу. Водночас міркування гр. ОСОБА_1 , щодо того, ніби то в разі повернення до країни походження наявна загроза «для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним», як про те позивач зазначає в позовній заяві у справі №160/5745/24, є лише безпідставними припущеннями позивача, які спростовуються актуальною інформацією про країну походження заявника, з якої вбачається, що статтею 59 Конституції російської федерації, передбачено, що кожен громадянин рф у разі, якщо його переконанням чи віросповіданню суперечить служба в армії, має право заміну її альтернативною цивільною службою, тобто виконанням професійних обов`язків на користь та в інтересах держави. При цьому, відповідно до актуальної інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», повідомляється, що в російській федерації було призвано 300 тисяч осіб, у зв`язку з чим нова хвиля мобілізації не планується. Російська влада сподівається поповнити армію за допомогою добровольців, які проходять військову службу за контрактом, стверджуючи, що воювати в Україні нібито хоче дуже багато росіян. За інформацією наданою особисто гр. ОСОБА_1 в ході проведення процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї до жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації в країні походження ніколи не належали та не належать. Разом з цим, позивач жодним чином не висловлював публічно своїх «думок» щодо політики країни походження та не приймав участі в публічних заходах чи інших акціях спрямованих проти політики російської федерації.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 04.03.2024 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.03.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України.
У встановлений ухвалою суду від 06.03.2024 року строк позивач усунув недоліки адміністративного позову.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно трудової книжки, ОСОБА_1 з 10.04.1993 по 23.10.1997 працював водієм в Новомосковеькому радгоспі-тсхнікумі, з 14.03.2000 по 15.06.2001 трактористом на Державному сільськогосподарському підприємстві «Вільне», з 02.11.2009 по 01.04.2015 водієм ТОВ «Інтер трейд», з 01.04.2015 по 19.09.2016 водієм ТОВ «Прометей», з 20.09.2016 но 16.02.2021 водієм ТОВ «Октіма», з 17.02.2021 по 18.05.2021 водієм ТОВ «Партнер», з 19.05.2021 по 27.08.2021 водієм ТОВ «Світ транс Дніпро», з 27.08.2021 по 15.09.2021 водієм ТОВ «Кучай транс», з 15.09.2021 по 02.03.2022 водієм ТОВ «Трафік».
Між громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 02.05.2019 зареєстрований шлюб.
Згідно посвідчення №0131 від 18.01.2011, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є багатодітною сім`єю та виховують дітей ОСОБА_5 2003рн, ОСОБА_6 2005 р.н. ОСОБА_5 2006 р.н. ОСОБА_7 2013 р.н.
ОСОБА_1 разом з дружиною та дітьми проживає за адресою АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 26.04.2021 отримав посвідку на тимчасове проживання на території України строком до 19.04.2022 року.
ОСОБА_1 11.04.2022 оформив нотаріальну заяву про відмову від громадянства Російсько Федерації на користь отримання громадянства України.
ГУ ДМС в Дніпропетровській області прийнято рішення від 13.12.2022 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни до 11.01.2023 оскільки після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання не виїхав з території України.
Згідно нотаріально посвідчених заяв свідків ОСОБА_8 від 13.01.2023, ОСОБА_9 від 16.01.2023. вони разом з ОСОБА_1 та його адвокатом Темченко С.Л. 12.01.2023 о 09:00 прибули до Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Після реєстрації в журналі відвідувачів. ОСОБА_1 з адвокатом зайшли до кабінету начальника відділу ОСОБА_10 . Вони намагались здати заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з додатками але документи не прийняли. Свідок ОСОБА_8 свої пояснення підтвердив в судовому засіданні.
Згідно службової записки начальника Відділу з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції ГУ ДМС в Дніпропетровській області Гері С.В. від 30.01.2023, ОСОБА_1 12.01.2023 отримав консультацію з питань звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву-анкету позивач не подавав (тІасбО).
Згідно службової записки начальника Відділу ідентифікації та забезпечення видворення ОСОБА_11 від 02.02.2023, ОСОБА_1 та його адвокату Темченко С.Л. 12.01.2023 в приміщенні Відділу з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції було роз`яснено що не виконано рішення про примусове повернення та запропоновано отримати копію позовної заяви про примусове видворення. Але ОСОБА_1 разом з адвокатом зникли з адміністративного приміщення.
Згідно журналу допуску відвідувачів до ГУ ДМС в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 знаходився в приміщенні 12.01.2023 з 09:45 до 10:30.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 року у справі №160/938/23 позов задоволений частково. Визнана протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо невирішення питання прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, допущена 12.01.2023. та зобов`язано вирішити питання прийняття такої заяви. Суд першої інстанції визнав підтвердженим, що 12.01.2023 ОСОБА_1 прибув до Відділу з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції з метою подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Натомість працівники міграційної служби не вчинили дії, передбачені Наказом МВС України №649 від 07.09.2011, з мстою реєстрації та оформлення звернення позивача за захист.

Відповідач не погодившись із судовим рішенням від 24.04.2023 року у справі №160/938/23, подав до суду апеляційну скаргу.

За наслідками розгляду даної апеляційної скарги, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2023 року у справі №160/938/23 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 без змін.

Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, після закінчення строку дії Посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 ОСОБА_1 залишився проживати в Україні нелегально, оскільки, враховуючі політичні антиросійські переконання ОСОБА_1 , в країні його походження існує небезпека для його свободи та життя як безпосередньо, так і через загрозу бути мобілізованим та в подальшому знищеним, що суперечить статті 3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

30.01.2024 року позивача було зареєстровано відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на нього оформлена особова справа № 2024 DP 0001, йому було видано Довідку про звернення за захистом в Україні №003617.

05.02.2024 року, у процесі попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із позивачем було проведено співбесіду, на якій він детально описав існуючі ризики його повернення у країну походження.

15.02.2024 року відповідачем складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування означеного висновку зазначено наступне. З метою виконання рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі №160/938/23, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2023 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (ГУ ДМС у Дніпропетровській області) здійснити дії щодо вирішення питання стосовно прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 , 24.11.2023 за вих. №1201.3.3-22238/12.3-23 вищезазначеного громадянина було запрошено до ГУ ДМС у Дніпропетровській області. 30.01.2024, відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Закону), заяву громадянина рф ОСОБА_1 прийнято до розгляду та видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003617, терміном дії до 01.03.2024. Розглянувши справу №2024DР0001 громадянина російської федерації (рф, росія) ОСОБА_12 (прізвище) ОСОБА_13 (ім`я), ОСОБА_14 (по-батькові) ( ОСОБА_1 , заявник, шукач захисту) ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна постійного проживання - російська федерація, місце проживання в Україні: АДРЕСА_2 , головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області Калошкіна Анастасія Олександрівна, на підставі заяви-анкети та анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, реєстраційного листка від 30.01.2024, протоколу співбесіди від 05.02.2024, паспорта громадянина російської федерації НОМЕР_3 , документів, наявних в особовій справі, перевірки фактів, повідомлених заявником, інформації по країні походження заявника, встановила наступне. ОСОБА_1 стверджує, що він є громадянином російської федерації, на підтвердження даного факту заявник надав такі документи: оригінал паспорта для виїзду за кордон громадянина російської федерації 51 № НОМЕР_4 , виданого 25.08.2017, Г/К росії, Харків, терміном дії до 25.08.2022; копію попереднього оригіналу паспорта для виїзду за кордон громадянина російської федерації 51 № НОМЕР_5 ; оригінал постанови про накладання адміністративного стягнення від 26.01.2024; оригінал протоколу про адміністративне правопорушення від 26.01.2024; копію протоколу про адміністративне правопорушення від 13.12.2022; копію постанови про накладання адміністративного стягнення від 13.12.2022; копію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 13.12.2022 № 15; оригінал свідоцтва про народження, серії НОМЕР_6 ; оригінал атестата про середню освіту серії НОМЕР_7 ; оригінал військового квитка серії НОМЕР_8 ; копія трудової книжки серії НОМЕР_9 ; оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_10 ; копію паспорта дружини № НОМЕР_11 на довідки про місце проживання; копію свідоцтва про народження сина серії НОМЕР_12 ; копію довідки №1760/19 про реєстрацію особи громадянином України свого сина; копію паспорта доньки дружини № НОМЕР_13 на довідки про місце проживання; копію паспорта сина дружини № НОМЕР_14 на довідки про місце проживання; копію паспорта сина дружини № НОМЕР_15 на довідки про місце проживання. Щодо своїх рідних шукач захисту повідомив наступне: мати - ОСОБА_15 , рік народження не знає, жива мати чи ні також невідомо; батько - ОСОБА_16 , дату та рік народження не знає; син від першого шлюбу - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносини не підтримують, місце знаходження невідомо; дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (арк. спр. 113). Шукач захисту стверджує, що у дитинстві його виховували бабуся та дідусь, з рідними, які проживають в російській федерації не спілкується, адресу місця проживання він не знає. Заявник стверджує, що має середню освіту, останні десять років працював водієм далекобійником, та через специфіку своєю праці та відрядження був майже у всіх містах України, але не затримувався більше ніж на один тиждень. Останнім місцем роботи ОСОБА_1 вказує ТОВ «Трафик», яка займається організацією дорожнього руху на посаді водія автотранспортних засобів у м. Дніпрі, Україна, де заявник працював з 2021 року по 02.03.2022, що підтверджується записами в трудовій книжці (арк.спр. 112). Зі слів заявника, зараз він не працює через брак документів, живе на гроші, які заробляє дружина, (арк.спр. 112). ОСОБА_1 військовозобов`язана особа, з 1990 по 1992 роки проходив строкову службу у м. Борзна, Читинської області, рф, військова частина № НОМЕР_16 , має звання - старший сержант. Після прибуття до України, перебував на військовому обліку у Волнянському ВУС Новомосковського району, Дніпропетровської області допоки не змінив адресу у 1999 році, що підтверджується військовим квитком, (арк.спр. 48,113). Як стверджує заявник, вперше в Україну він прибув у 1993 році разом із своєю майбутньою дружиною. В Україні він проживав за адресою: АДРЕСА_3 . Зі слів заявника 10.12.1994 він зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_18 , з якою має спільну дитину ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за словами заявника 03.11.2009 року шлюб було розірвано. Шукач захисту стверджує, що багато років проживав у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_7 , який є громадянином України. 02.05.2019 заявник зареєстрував шлюб із вищезазначеною громадянкою. 06.05.2019 ОСОБА_1 виїхав з України через КПП «Гоптівка» та цього ж дня заїхав в Україну з метою возз`єднання сім`ї у зв`язку з чим 27.05.2019 вперше був документований ГУ ДМС у Дніпропетровській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_17 терміном дії до 24.05.2020. Востаннє був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 видану 28.04.2021 терміном дії до 19.04.2022. Зі слів заявника у 2022 році він звернувся до міграційної служби з питанням обміну посвідки на тимчасове проживання вже після того, як у нього закінчився термін дії посвідки, але у зв`язку з тим, що він громадянин рф обмін посвідки було призупинено, а коли дали дозвіл на обмін посвідки в нього закінчився термін дії паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон, і він не зміг обміняти посвідку, чим порушив законодавство України, (арк. спр. 116). 13.12.2022 Новомосковським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області заявника притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статтею 203 КУпАП, у зв`язку з порушенням правил перебування іноземців на території України. Цього ж дня винесене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни (арк.спр. 116). Територію України заявник не залишив, у зв`язку з тим, що якщо він виїде за межі країни, більше не зможе приїхати в Україну навіть якщо в нього тут сім`я. В країну свого походження він не бажає повертатися через те, що є страх бути мобілізованим та відправленим воювати проти України та своєї сім`ї, (арк. спр. 116). Звернемось до відкритих інформаційних джерел, в яких говориться про військовий обов`язок громадян рф, а саме, відповідно до статті 59 Конституції рф захист Вітчизни є обов`язком будь-якого громадянина рф. Кожен громадянин рф у разі, якщо його переконанням чи віросповіданню суперечить службі в армії, має право заміну її альтернативною цивільною службою, тобто виконанням професійних обов`язків на користь та в інтересах держави. Відповідно до інформаційних джерел в російській федерації було призвано 300 тисяч осіб, у зв`язку з чим нова хвиля мобілізації не планується. Російська влада сподівається поповнити армію за допомогою добровольців, які проходять військову службу за контрактом, стверджуючи, що воювати в Україні нібито хоче дуже багато росіян. Під час співбесіди на запитання в чому конкретно проявляються ваші антиросійські переконання? Заявник відповів, що це все його думки. Також заявник зазначив, що він особисто, ні члени його родини участь в мітингах не приймали, (арк.спр. 117). Відповідно до пункту 80 глави II Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН» наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що поділяються урядом саме собою не підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що він має достатні побоювання стати жертвою переслідувань за переконання. Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки стандарти доказів заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження, або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так документальні Обов`язок надання доказів на користь повідомлених факти вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про падання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення». Очевидно, що заявник володіє інформацією щодо існування переслідувань людей за їхні антивоєнні погляди, вислови та події, які відбуваються в російській федерації, може використовувати загальновідому інформацію для посилення обґрунтованості своєї заяви. Заявник розуміє, що дана інформація дуже важлива і може мати впливове значення при прийнятті міграційною службою України рішення про надання йому захисту. Можливо, шукач захисту дійсно дотримується антивоєнних поглядів, але цей факт ніяк не підтверджується. Окрім слів заявника, прямі докази його проукраїнської позиції (дописи у соцмережах, висловлювання своєї позиції у суспільстві, волонтерська допомога добровольчим батальонам та ЗСУ тощо) та інформованість діючої влади країни його громадянської приналежності про цю позицію, відсутні, Тож, складається враження, що це лише спроба заявника вигідно представити свою справу співробітникам міграційної служби. Отже, заявник не повідомляє про переслідування його за релігійною або етнічною приналежністю. Також, шукач захисту не повідомляє щодо проблем у Своїх рідних, їхні права не порушувались, фізичне насильство на території країни громадянської належності до нього та його рідних не застосовувалось. Отже, твердження заявника, про те, що він військовозобов`язана особа та підлягає у разі повернення до рф до мобілізації є обґрунтованим та підтверджуються інформацією по країні походження. Але, відповідно до пункту 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і в усіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Отже, відповідно до актуальної інформації по країні походження, заявник може бути призваним до армії, але також він має можливість обрати альтернативний варіант цивільної служби, тобто виконанням професійних обов`язків на користь та в інтересах держави. Під час співбесіди заявник стверджує, що не бажає повертатися до країни походження через те, що в нього антиросійські переконання, він тривалий час проживав в Україні в нього будуть проблеми зі службою безпеки росії. Ще однією причиною небажання залишити Україну заявник вказує те, що в нього в Україні залишається сім`я, дружина та син.(арк.спр. 116,118). Звернемось до інформації по країні походження заявника, в яких повідомляється, що в рф дійсно заводять кримінальні справи за так звану «дискридетацію» армії росії. Також відомо, що за останній час низка відомих російських письменників і музикантів були засуджені за «критику війни». Але, це стосується тільки тих людей, які відкрито або через соціальні мережі висловлюють свої думки. Так громадянку росії Бахарєву у листопаді 2023 року засудили до штрафу 400 тис рублів за статтею про виправдання тероризму. Справа була порушена через коментарі Бахарєвої «ВКонтакте» про те, що Кримський міст - це легітимний військовий об`єкт, за яким Україна має право завдавати ударів. ОСОБА_19 уточнила у розмові з журналістами, що намагалася оскаржити вирок, але в результаті його залишили без змін. Зараз ОСОБА_19 перебуває на пенсії та працює двірником. Вона також має обліковий запис у «тиктоці», в якому жінка висловлюється проти вторгнення рф в Україну. У 2022 році були ухвалені поправки до російського закону «про іноземних агентів», який вже давно використовується для репресій проти опонентів кремлівського режиму. Станом на листопад 2023 рік за даними Міністерства юстиції росії, загальний список «іноземних агентів» становив близько 707 осіб, серед яких є відомі російські письменники і музиканти. Зі слів шукача захисту не спостерігається фактів реального переслідування його в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Аналіз ІКП та матеріалів справи вказує, що шукач захисту не зміг обґрунтувати причину звернення з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні походження, ще до приїзду в Україну та перебуваючи зараз, він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 залишив рф у 1993 році, як стверджує заявник через його політичні погляди, на це посприяла війна в Афганістані, а також через сімейні обставини, з метою одруження на громадянці України. Востаннє заявник виїхав у з України до рф у 2019 році та в цей же день заїхав в Україну легально з метою возз`єднання із сім`єю. Але під час легального проживання на території України не виявив бажання звернутися до міграційної служби як шукач захисту, у зв`язку із ситуацією в країні громадянського походження. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся вже після того, як не зміг продовжити термін дії тимчасової посвідки та після закінчення терміну дії паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон. З огляду на зазначене, вбачається, що заявник різними можливими шляхами, зокрема набуттям захисту, намагається легалізувати своє становище на території України. Звернення із заявою відбулось з порушенням терміну визначеного порядком звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 5 Закону. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15 травня 2014 року): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...». Тобто, несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині. Згідно з п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру». Таким чином заявник є мігрантом, а не біженцем, оскільки з 1993 року він проживав на території України та з питань звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався. Виходячи з обставин справи заявника, не має підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода». Інформація з відкритих джерел містить повідомлення про порушення російської владою прав та свобод громадян. Разом з тим, згідно із пунктом 35 Директиви ЄС 2011/95/EU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті статті 15 цієї директиви. Отже, заявником не було надано до органу міграційної служби жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування заявника в країні громадянської належності або на загрозу власному життю чи життю родичів у країні громадянської належності. Це може свідчити про те, що шукач захисту з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для легалізації свого перебування на території України, безпідставно визначає для себе ризики зазнати переслідувань чи серйозної шкоди у разі повернення до країни громадянської належності. Як вбачається із звернення за захистом, позивач свідомо маніпулює ситуацією у країні походження з метою використання процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, заявник не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Крім того, необхідно звернути увагу, що у зв`язку з триваючою війною російської федерації проти України (Указ Президента України від 17.05.2022), відповідно до пункту 21 позиції УВКБ ООН за березень 2022 року «За нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження», що підтверджує недоцільність звернення за захистом в Україні і те, що Україна не зможе гарантувати заявникові відповідний захист під час агресії російської федерації. Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з тим, що умови передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» частиною 6 статті 8, а саме заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, вважаю за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації.

15.02.2024 року відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено наказ № 26 від 15.02.2024 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даним наказом вирішено наступне. Відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою, яка є очевидно необгрунтованою, тобто у заявники відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Забезпечити виконання усіх заходів, передбачених чинним законодавством з питань відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

16.02.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено Повідомлення №01-24 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.02.2024 року позивач отримав поштою лист відповідача № 1201.3.3-2285/000393-24 від 16.02.2024 року та Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року.

12.03.2024 року представник позивача адвокат Темченко С.Л. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за №12.03-1/2024 в якому просив надати копію наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 26 від 15.02.2024 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та безпідставним, позивач звернулася із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам які склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності умов передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, та відповідно, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

За змістом п. 45, п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При цьому, суд наголошує на тому, що згідно до пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Разом з цим, положеннями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Зазначимо, що згідно до вимог пункту «(f)» статті 2 розділу 1 та статті 15 розділу 5 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU, підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Відповідно до Директиви Ради ЄС 2011/95/ЕС, для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства «додаткового захисту», має існувати такий «ризик отримання серйозної шкоди», коли «завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU».

За правилами п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Разом з цим, приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року №2004/83/ЄС передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно до положень п. 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Також зазначимо, що згідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вищевказані положення законодавства України, в повній мірі відповідають положенням викладеним в пункті 1 статті 31 розділу V Конвенції про статус біженців, де зазначено, що договірні Держави не накладатимуть стягнень за незаконний в`їзд або незаконне перебування на їхній території біженців, які, прибувши з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека, як зазначено у статті 1 Конвенції, в`їжджають або знаходяться на території цих держав без дозволу, за умови, що такі біженці без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування.

З цього приводу, суд звертає увагу на положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), та яке дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме, якщо особа добровільно залишає свою країну, з метою оселитися в іншому місці, вона може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Тобто, така особа є «мігрантом», а не «біженцем».

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно до пункту 8 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, це заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Положеннями частини 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Положеннями частини 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно до частини 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як було установлено судом під час розгляду даної справи, а ні в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а ні під час проведення процедури розгляду вищевказаної заяви гр. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка здійснена Головним управлінням Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», гр. ОСОБА_1 не повідомляв про наявність будь-яких фактів переслідування його особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки).

Разом з цим, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року (далі Заява-анкета), а саме, у пункті 4.4. розділу 4 Заяви-анкети, на питання яке має наступний зміст, а саме: «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо? Якщо так, опишіть характер інцидентів і Вашу участь у них», гр. ОСОБА_1 зазначив наступне, а саме: «не приймав участь» (Заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, арк. 7).

Під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «До Вас приймалося фізичне насильство, яке було б зв`язано з вашою расою, національністю, віросповіданням, політичним переконаннями? Якщо так, коли це було, де саме та від кого? Чи можете Ви надати докази?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «ні, не приймалося ніяке насильство» (арк. 8 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Чи поступали Вам якісь погрози на момент проживання в росії?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Ні, не поступали.» (арк. 8 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

В пункті 4.2. розділу 4 Заяви-анкети, на питання яке має наступний зміст, а саме: «Вкажіть політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім`ї, у країні постійного проживання», гр. ОСОБА_1 зазначив наступне, а саме: «не перебував» (Заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, арк. 7).

Також, під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Чи були Ви членом якоїсь політичної, релігійної, військової або соціальної організації до того як прибули в Україну? Якщо так, то в якій саме організації це було та коли?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «ніколи не був» (арк. 5 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На наступне питання уповноваженої посадової особи, яке має наступний зміст, а саме: «Чи перебувають члени Вашої родини в будь-якій партії або іншої організації на території рф?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «ні, не перебувають». (арк. 5 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На питання уповноваженої посадової особи наступного змісту, а саме: «На сьогоднішній день Ви перебуваєте в якісь партії або іншої організації?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «ні, не перебуваю» (арк. 5 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

Як вбачається з інформації наданої особисто гр. ОСОБА_1 в його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а також, інформацією наданою позивачем під час співбесіди проведеної з останнім уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області 05.02.2024, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, підтверджується, що жодних конкретних фактів переслідування за конвенційними ознаками, як під час свого перебування в країні походження, так і станом на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року та прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15.02.2024 р. № 26, гр. ОСОБА_1 не зазнавав, та не зазнає.

До жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації, як в російській федерації так і в Україні, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї, не належали, та не належать.

Також, як вбачається із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, гр. ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався (пункт 4.5. та пункт 4.6. Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, арк. 7), проблем при виїзді із російської федерації в нього не виникало, виїхав легально.

Разом з цим, відповідно до пункту 80 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що поділяються урядом, саме собою не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що він має достатні побоювання стати жертвою переслідувань за переконання.

З цього приводу, варто зазначити, що пояснення позивача, щодо того, ніби то «він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання», у зв`язку з чим існує «наявність загрози для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним», як про те зазначає позивач в обґрунтування позовної заяви у справі № 160/5745/24, не відповідають дійсності та є лише безпідставними припущеннями позивача.

Слід наголосити на тому, що як під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 та в ході здійснення процедури розгляду цієї заяви, так і в якості додатків до позовної заяви у справі №160/5745/24, гр. ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження тверджень позивача, щодо того ніби то «він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання», як про те зазначає позивач в своїй позовній заяві у справі № 160/5745/24.

Натомість, під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Під час звернення із заявою, Ви зазначили, що через Ваші політичні антиросійські переконання, Вам буде загрожувати небезпека в рф, в чому конкретно проявляються ваші антиросійські переконання? (соц. мережі, мітинги)», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Це все мої думки, те що я вважаю, що це нацисти. Це дійсно країна-терорист.» (арк. 9 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Що Вам відомо про останні події в росії, зокрема в районі вашого проживання?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Нічого. Мені не цікаво, що там коїться.» (арк. 10 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

З пояснень гр. ОСОБА_1 , наданих ним в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованих у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, вбачається, що позивач жодним чином не висловлював публічно своїх «думок» щодо політики країни походження.

Натомість, з актуальної інформації про країну походження заявника, що зібрана ГУ ДМС в Дніпропетровській області з різних джерел в ході процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в тому числі, з інформації про країну походження заявника, яка надана особисто гр. ОСОБА_1 , вбачається, що за останній час низка відомих російських письменників і музикантів були засуджені за «критику війни».

Але, це стосується тільки тих людей, які відкрито або через соціальні мережі висловлюють свої думки.

Зазначена вище інформація про країну походження заявника, з посиланням на джерела її отримання, всебічно, повно та об`єктивно проаналізована ГУ ДМС в Дніпропетровській області в її співвідношенні з особистими обставинами заявника - гр. ОСОБА_1 , чому надана відповідна оцінка у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеному 15.02.2024 працівником, який веде справу.

Водночас міркування гр. ОСОБА_1 , щодо того, ніби то в разі повернення до країни походження наявна загроза «для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним», як про те позивач зазначає в позовній заяві є лише безпідставними припущеннями позивача, які спростовуються актуальною інформацією про країну походження заявника, з якої вбачається, що статтею 59 Конституції російської федерації, передбачено, що кожен громадянин рф у разі, якщо його переконанням чи віросповіданню суперечить служба в армії, має право заміну її альтернативною цивільною службою, тобто виконанням професійних обов`язків на користь та в інтересах держави.

При цьому, відповідно до актуальної інформації про країну походження заявника, яка наявна в публічному доступі, зокрема, у глобальній веб-мережі «Інтернет», повідомляється, що в російській федерації було призвано 300 тисяч осіб, у зв`язку з чим нова хвиля мобілізації не планується. Російська влада сподівається поповнити армію за допомогою добровольців, які проходять військову службу за контрактом, стверджуючи, що воювати в Україні нібито хоче дуже багато росіян.

«Стаття 59 конституції РФ про військову службу»

https://www-prizyv-net.translate.goog/zakonodatelstvo-category/statya-59-konstitucii-rf-ovoinskoy-sluzhbe/?_x_tr_sl=ru&_x_tr_tl=uk&_x_tr_hl=ru&_x_tr_pto=wapp (Остання дата доступу 02 лютого 2024) (арк. спр. 120)

«Путін заявив про «потік чоловіків», які готові воювати: «До кінця року буде пів мільйона»

https://tsn.ua/ato/putin-zayaviv-pro-potik-cholovikiv-yaki-gotovi-voyuvati-do-kincya-rokubude-piv-milyona-2471410.html (Остання дата доступу 07 лютого 2024) (арк. спр. 122) "Чи буде в росії нова хвиля мобілізації" https://www.bbc.com/ukrainian/articles/cv203lz2xwwo (Остання дата доступу 01 лютого 2024) (арк. спр. 124)

Разом з цим, варто наголосити на тому, що згідно до пункту 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і в усіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

При цьому, положеннями пункту 164 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.

Також, варто звернути увагу на положення п. 45, та п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), де зазначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно до пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

Як вже зазначалося вище, за інформацією наданою особисто гр. ОСОБА_1 в ході проведення процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, а ні позивач особисто, а ні члени його сім`ї до жодної політичної, релігійної, військової або ж громадської організації в країні походження ніколи не належали та не належать. Разом з цим, позивач жодним чином не висловлював публічно своїх «думок» щодо політики країни походження та не приймав участі в публічних заходах чи інших акціях спрямованих проти політики російської федерації.

До того ж, згідно до пункту 35 Директиви ЄС 2011/95/EU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті статті 15 цієї Директиви.

З вищевикладеного вбачається відсутність серйозної особистої загрози життю гр. ОСОБА_1 , а також, відсутність ризику отримання серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода», в разі повернення позивача до країни походження.

Таким чином, побоювання висловлені позивачем щодо ніби то наявності загрози його «свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним», як про те зазначає останній в позовній заяві, є необґрунтованими припущеннями позивача, які відповідно до законодавства, не можуть розглядатися як підстава для надання особі статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, за результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, здійсненого за наслідками проведення співбесіди із заявником, розгляду відомостей наведених в заяві, та інших документів, збору та здійснення аналізу актуальної інформації про країну походження заявника в її співвідношенні з особистими обставинами заявника,

Головним управлінням Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області встановлена очевидна необґрунтованість заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме відсутність у Заявника (Позивача) умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), що відповідно до частини 6 статті 8 цього Закону, є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заяви позивача щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтверджується також тривалим проміжок часу що минув з моменту прибуття заявника в Україну до моменту його звернення з зазначеною заявою.

З матеріалів особової справи заявника, оформленої за заявою гр. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що позивач залишив російську федерацію у 1993 році, як стверджує Заявник (позивач) ніби то через свої політичні погляди, на це, зі слів Заявника, вплинула війна в Афганістані, а також, через сімейні обставини, а саме з метою одруження з громадянкою України.

06.05.2019 позивач виїхав з України через КПП «Гоптівка» та цього ж дня здійснив в`їзд в Україну з метою возз`єднання сім`ї, у зв`язку з чим 27.05.2019 вперше був документований ГУ ДМС в Дніпропетровській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_17 , терміном дії до 24.05.2020. Востаннє позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , виданою 28.04.2021, терміном дії до 19.04.2022.

Відповідно до положень частини 21 статті 5, частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (зі змінами та доповненнями) та вимог пункту 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322 (зі змінами та доповненнями), гр. ОСОБА_1 був зобов`язаний в семиденний строк, з дня закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України.

Однак, після закінчення встановленого терміну перебування, гр. ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України, та продовжив перебувати на її території нелегально, проживаючи без документів на право проживання в Україні, чим порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як під час свого законного проживання на території України, так і за час свого тривалого нелегального перебування в Україні, гр. ОСОБА_1 не виявив бажання звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.12.2022 Новомосковським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області гр. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з порушенням ним правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, та прийнято відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким Позивача зобов`язано покинути територію України в термін до 11.01.2023, у зв`язку з відсутністю законних підстав для проживання на території України.

Звернення гр. ОСОБА_1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулося вже після втрати ним законних підстав для перебування в Україні та прийняття відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

З цього приводу, варто наголосити, що однією з вимог до обґрунтованості заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які закріплені у пункті 5 статті 4 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст наданого захисту» № 2011/95/EU від 13.11.2011 року, є те, що заяви є обґрунтованими, якщо виконується, зокрема, така умова: заявник звернувся за міжнародним захистом, як тільки це стало можливим, якщо заявником не було надано поважних причин, які перешкоджали цьому.

Разом з цим, під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Якщо Ваша посвідка не була би скасована, ви б звернулися за наданням статусу біженця?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Обов`язково» (арк. 9 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На наступне питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Тоді чому ви не звернулися коли у вас була ще діюча посвідка, після початку війну?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Я не можу на це питання відповісти, не можу пояснити» (арк. 9 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

З зазначених вище пояснень позивача, наведених ним під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованих у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, вбачається відсутність у гр. ОСОБА_1 будь-якої поважної причини, яка б перешкоджала зверненню із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з дотриманням порядку звернення із такою заявою, визначеного положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (зі змінами та доповненнями).

Водночас, під час співбесіди проведеної 05.02.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області із гр. ОСОБА_1 , в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05 лютого 2024 року, на питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Чому після того як відносно Вас було прийнято рішення ще у 2022 році про примусове повернення до країни походження або третьої країни, Ви не виконали це рішення?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Тому що я не хотів покидати Україну, свою сім`ю, родичів. Я розумів, якщо я покину Україну, я більше не зможу сюди приїхати» (арк. 9 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На наступне питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Ви розумієте той факт, що на сьогоднішній день Україна не є безпечною державою і тому не може Вам гарантувати відповідний захист через війну росії проти України?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Розумію, но я до кінця залишуся зі своєю сім`єю. Буду підтримувати сина дружини на фронті, ростити інших своїх дітей» (арк. 10 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

На питання уповноваженої посадової особи, яке мало наступний зміст, а саме: «Чим Ви плануєте займатися в Україні у майбутньому?», гр. ОСОБА_1 відповів наступне, а саме: «Працювати, ростити дітей. Я працював в Україні і до війни, платив податки» (арк. 10 із протоколу співбесіди від 05 лютого 2024 року).

З наведених вище пояснень наданих особисто гр. ОСОБА_1 в ході процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, вбачається, що основним мотивом звернення заявника (позивача) до компетентних органів влади України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є легалізація позивачем свого становища в Україні з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України.

З цього приводу, суд зазначає, що мета возз`єднання сім`ї іноземця або особи без громадянства з особами, які є громадянами України, не відповідає цілям надання міжнародного захисту, що чітко визначені у пункті 1 та пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), яким кореспондують норми міжнародного права закріплені у розділі А статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, з урахуванням положень пункту 2 статті 1 Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, та в пунктах «d» та «f» статті 2 Глави 1 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU.

Водночас, правові відносини пов`язані з реалізацією прав іноземців та осіб без громадянства на возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, мають іншу правову природу, та врегульовані нормами спеціального законодавства, що закріплені в наступних нормативно-правових актах, а саме: Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (зі змінами та доповненнями), Закон України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року № 2491-III (зі змінами та доповненнями), Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 322 (зі змінами та доповненнями), Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (зі змінами та доповненнями), тощо.

З цього приводу суд звертає увагу на положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992), яке тлумачить положення Конвенції про статус біженців 1951 року (глава II, f, п. 62), та яке дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме, якщо особа добровільно залишає свою країну, з метою оселитися в іншому місці, вона може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Тобто, така особа є «мігрантом», а не «біженцем».

З викладеного вище вбачається, що гр. ОСОБА_1 фактично є мігрантом в Україні, але не біженцем, в той час як звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є спробою даного іноземця легалізувати своє становище в Україні.

Водночас, заява гр. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024, є необґрунтованою, а саме у заявника (Позивача) відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), що відповідно до частини 6 статті 8 цього Закону, є підставою для прийняття Головним управлінням Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26.

Після прийняття 15.02.2024 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26, ГУ ДМС у Дніпропетровській області, відповідно до вимог та з дотриманням строків передбачених положеннями частини 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та пункту 4.6. розділу IV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884, а саме 16.02.2024, направлено заявнику (позивачу) письмове повідомлення від 16.02.2024 № 01-24 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, разом з супровідним листом ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 16.02.2024 за вих.№ 1201.3.3-2285/000393-24.

Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.02.2024 № 01-24, складене відповідно до законодавчо встановленої форми, передбаченої Додатком 15 до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884.

Викладеним вище підтверджується законність та обґрунтованість рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого Головним управлінням Державної міграційної cлужби України в Дніпропетровській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оформленого наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26.

Отже, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте ГУ ДМС в Дніпропетровській області у відношенні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що заява громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою, тобто у громадянина російської федерації ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому суд вважає, що розгляд заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідками розгляду даної заяви, оформленого наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26, здійснено ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставини, заявлений позивачем позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.

Проте у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник