Справа № 520/5784/24
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 травня 2024 року № 520/5784/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бадюкова Ю.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ), Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, буд. 10 м. Київ, 01601, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі по тексту відповідач -1, ЛК ГУ МВС, ліквідаційна комісія), Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту відповідач-2, МВС України) в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 124 о/с від 18.01.2024, виданий ліквідаційною комісією Головного управління МВС України в Харківській області, яким було звільнено згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 18.01.2024.

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України працевлаштувати майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ шляхом прийняття на службу до поліції, на рівнозначну посаду з 18.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.11.2015 нею був написаний та, після накладення резолюцій, переданий начальнику Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області рапорт про переведення та подальше проходження служби у лавах Національної поліції України. Але теперішнє місцезнаходження рапорту невідомо.

Обставини подання рапорту на переведення встановлювались під час розгляду адміністративних справ № 820/2640/18 та № 520/11720/18 де, з метою детального вивчення обставин, пов`язаних з наданням рапорту від 03.11.2015 було двічі допитано діючого полковника Національної поліції України, станом на листопад 2015 начальника Київського РВ полковника міліції ОСОБА_2 , котрий підтвердив, що йому, як керівнику, від співробітників відділу надавались рапорти щодо продовження служби в Національній поліції, серед наданих рапортів у період 3-4 листопада 2015 року був наданий і рапорт ОСОБА_1 , щодо продовження її служби в Національній поліції, який, після накладення резолюції, було передано до співробітника кадрового апарату відділу.

Таким чином, у суді доведеним є факт того, що позивач мала намір продовжувати службу в органах Національної поліції, про що склала відповідний рапорт та надала його безпосередньому керівнику, чим виконала вимоги Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ "Про Національну поліцію".

Після чергового поновлення позивача на виконання судового рішення на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області 12.12.2023 вона звернулась з листом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про те, що має намір приступити до виконання посадових обов`язків, просила повідомити де буде знаходитися моє робоче місце, посадові обов`язки та оголосила про намір проходити подальшу службу в підрозділах системи МВС.

Листом від 11.01.2024 № 169вс/119-12/05-2024 Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повідомила, що позивач не може приступити до виконання службових обов`язків в ОВС, які припинили своє існування 06.11.2015 та відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 у ГУ МВС України в Харківській області скасовано всі штати та скорочені всі посади.

Наказом Головного управління МВС України в Харківській області № 124 о/с від 18.01.2024 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, було звільнено у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 18.01.2024.

Вважає спірний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав та мотивів, що у ньому викладені.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 року відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачам надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачам, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Представником відповідача 1 надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі № 520/17436/23 наказом ГУ МВСУ в Харківській області від 24.10.2023 № 123 о/с майора поліції ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області з 01.06.2023.

Ліквідаційною комісією ГУ МВСУ в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі №520/17436/23 виконане в повному обсязі.

Відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 в ГУМВС України в Харківській області скасовано всі штати та скорочено всі посади.

Відповідно до положень Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» територіальні органи МВС ліквідовані як юридичні особи публічного права з 07.11.2015 міліція припинила своє існування без правонаступництва.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878 «Про затвердження Положення про Міністерство внутрішніх справ України» МВС - центральний орган, виконавчої влади, в організаційно-штатній структурі якого не передбачено посад рядового і начальницького складу. Тобто, підрозділів органів внутрішніх справ (міліції) та посад, які б комплектувалися особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, на даний час не існує.

Поновлений працівник міліції на неіснуючій посаді не проходив та не міг проходити службу як особа начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також не міг виконувати службові обов`язки за посадою, оскільки з 07.11.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, ліквідовані територіальні органи МВС не забезпечували виконання визначених законом функцій, а посади у цих органах в установленому порядку було ліквідовано.

Листом від 25.10.2023 № 4719вс/119/05/12-2023 ОСОБА_1 повідомлено що на підставі Закону України від 02.07.2015 «Про Національну поліцію» № 580-VIII та постанови КМУ від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ГУ МВСУ в Харківській області перебуває в процесі повної ліквідації. Був створений новий орган виконавчої влади-ГУНП в Харківській області, який не є правонаступником ГУ МВСУ в Харківській області.

Відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 у ГУ МВСУ в Харківській області скасовано всі штатні та скорочено всі посади.

Оскільки міліція припинила свою діяльність як правоохоронний орган України, а заявниця не перейшла у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, а також не взяла участь в конкурсі на зайняття посади в органах поліції, 18.01.2024 ОСОБА_1 наказом ГУМВС України в Харківській області № 124 о/с звільнено з посади інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та підпунктом "г" пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особами рядового і начальницького складу.

Представником відповідача 2 надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка проходила службу в територіальному органі внутрішніх справ, а саме в Головному управління МВС України в Харківській області (), та не перебувала в трудових (службових) відносинах безпосередньо з Міністерством внутрішніх справ України, а тому позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права на проходження служби в лавах поліції, оскільки Національна поліція України, яка, хоча і підпорядкована Міністру внутрішніх справ України, але є окремим суб`єктом публічного права.

У зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та створенням Національної поліції як центрального органу виконавчої влади, структура та функції Міністерства внутрішніх справ суттєво змінилися.

В силу прямої вказівки Закону України «Про Національну поліцію України» після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, відповідач (ЛК ГУМВС України в Харківській області) був позбавлений можливості залишити позивача працювати на відповідній посаді (через її скорочення) або органах Національної поліції (без конкурсного відбору).

Позивача було повідомлено про можливість зайняття вакантних посад в органах поліції за результатами проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому орган (закладі, установі) поліції.

Проте, такий рапорт позивач не подав у строки встановлені пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». У подальшому визначено інший порядок прийняття на службу до поліції на конкурсній основі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Згідно положень ст. ст. 12, 257 КАС України даний спір віднесено до категорії справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача повідомлено належним чином про наявність позову щодо оскарження його рішення.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, позивач З 24.04.2002 ОСОБА_1 проходила безперервну публічну службу в органах внутрішніх справ України.

З 09.11.2011 ОСОБА_1 перебувала на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській обл., спеціальне звання - майор міліції.

У період з 22.02.2015 по 30.09.2017 позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного вік згідно наказу ХМУ ГУ МВСУ в Харківській обл. № 28 о/с від 13.03.2015.

3 листопада 2015 року ОСОБА_1 начальнику Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області був наданий рапорт щодо продовження її служби в Національній поліції.

У період 3-4 листопада 2015 року начальнику Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, як керівнику, від співробітників відділу надавались рапорти щодо продовження служби в Національній поліції, серед наданих рапортів був наданий і рапорт ОСОБА_1 від 03.11.2015 року щодо продовження її служби в Національній поліції, який, після накладення резолюції, було передано до співробітника кадрового апарату відділу.

26.04.2016 постановою Харківського окружного адміністративного суду у справі №820/11945/15 скасовано наказ ГУ МВСУ в Харківській області № 683 о/с від 06.11.2015 у частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останню на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській обл. з 06.11.2015.

21.09.2016 постановою Харківського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 та постановою Верховного Суду від 28.03.2018, у справі №820/3791/16 у позові відмовлено.

20.03.2018 від ОСОБА_1 надійшов рапорт про надання відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею віку 4 років.

26.03.2018 наказом ГУ МВС України в Харківській обл. №66 о/с позивачу надана відпустка для догляду за дитиною з 31.03.2018 до 01.10.2018.

26.06.2018 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у справі №820/2640/18, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018, закрито провадження у справі в частині зобов`язання ГУ НП в Харківській області працевлаштувати на службу до поліції ОСОБА_1 на посаду рівнозначну займаній посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області шляхом видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

26.06.2018 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №820/2640/18, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018, у позові відмовлено.

07.05.2019 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/11720/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВСУ в Харківській обл. в особі Ліквідаційної комісії №75 о/с від 17.10.2018. Поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України з 18.10.2018. Визнано протиправною бездіяльність начальника Київського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській обл. ОСОБА_2 з приводу не передачі рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України на розгляд керівництва ГУ МВСУ в Харківській області та ГУ НП в Харківській області. Зобов`язано начальника Київського РВ МУ ГУ МВСУ в Харківській області ОСОБА_2 відновити рапорт ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України шляхом одержання нового письмового документа та передати відновлений рапорт розгляд керівництва ГУ МВСУ в Харківській області та ГУ НП в Харківській обл. Зобов`язано ГУ МВСУ в Харківській обл. та ГУ НП в Харківській обл. прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в Національній поліції України.

04.11.2019 постановою Другого апеляційного адміністративного суду рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/11720/18 скасовано в частині: зобов`язання начальника Київського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області ОСОБА_2 відновити рапорт ОСОБА_1 від 03.11.2015 стосовно подальшого проходження служби в НПУ шляхом одержання нового письмового документа та передачі відновленого рапорту на розгляд керівництва ГУ МВС України в Харківській обл. та ГУ НП в Харківській обл.; зобов`язання ГУ МВС України в Харківській області та ГУ НП в Харківській області прийняти рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно подальшого проходження служби в НП України; ухвалено постанову, якою в цій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі №520/11720/18 скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ з 18.10.2018. Ухвалено постанову, якою в цій частині позовні вимоги задоволено; поновлено ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського районного відділу Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській обл. з 18.10.2018; в іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/11720/18 залишено без змін.

Як встановлено Другим апеляційним адміністративним судом у постанові № 520/11720/18 від 04.11.2019, що під час перегляду справи судом апеляційної інстанції справи № 820/2640/18: «Окремо апеляційним адміністративним судом зазначено, що В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було допитано у якості свідка ОСОБА_2 , який пояснив, що у 2015 році був начальником Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Йому, як керівнику, від співробітників відділу надавались рапорти щодо продовження служби в Національній поліції, серед наданих рапортів у період 3-4 листопада 2015 року був наданий і рапорт ОСОБА_1 щодо продовження її служби в Національній поліції, який, після накладення резолюції, було передано до співробітника кадрового апарату відділу.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт того, що позивач мала намір продовжувати службу в органах Національної поліції, про що склала відповідний рапорт та надала його безпосередньому керівнику, чим виконала вимоги Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ "Про Національну поліцію".

Крім того, колегія суддів критично відноситься до рапорту начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_2 від 05.11.2018, в якому зазначено, що особи, які не бажають продовжити службу в Національній поліції, також подають відповідні рапорти заяви про звільнення з ОВС через скорочення штатів", оскільки складання відповідного рапорту не передбачено вимогами Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ "Про Національну поліцію".

Копія згаданого у судовому рішенні Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018 рапорту від 03.11.2015 додана позивачем до матеріалів справи (а.с 70 т.1).»».

11.12.2019 листом № 8754/119/05/12-2019 ГУ МВС України в Харківській обл. повідомило ОСОБА_1 про те, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 наказом ГУ МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 позивача поновлено в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській обл. з 18.10.2018. ЛК ГУМВС України в Харківській області постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 по справі № 520/11720/18 виконана в повному обсязі. Також, вказано, що відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Київський РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській обл. з 12.06.2018 припинений, як юридична особа. На підставі викладеного, наказом ГУ МВС України в Харківській області № 86 о/с від 11.12.2019 ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП та п. 64 "Г" (через скорочення штатів).

06.04.2020 рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі №520/464/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 вказаний позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ МВС України в Харківській обл. № 86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою звільнено згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та відповідно до п. 64 "Г" (через скорочення штатів) Положення №119, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 (М-122611), інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській обл. з 11.12.2019. Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ МВС України в Харківській обл. №86 о/с від 11.12.2019 в частині, якою поновлено майора міліції ОСОБА_1 (М-122611) в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019.

03.11.2020 на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 у справі №520/464/20 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2020 у справі №520/464/20 наказом ГУ МВС України в Харківській області №96 о/с По особовому складу скасовано п. наказу ГУ МВС України в Харківській області від 11.12.2019 №89 о/с в частині звільнення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та відповідно до п. 64Г (через скорочення штатів) Положення №119 у запас Збройних Сил України майора міліції ОСОБА_1 (М-122611), інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.12.2019, наказу ГУМВС України в Харківській обл. від 11.12.2019 №89 о/с в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 (М-122611) в органах внутрішніх справ України на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, з 11.12.2019.

11.01.2021 листом ГУ МВС в Харківській обл. №297/119/05/12-2021 позивача було повідомлено про те, що листом ЛК ГУМВС України в Харківській області від 04.11.2020 №7404/119/05/12-2020 її було попереджено, що відповідно до ст. 49-2 КЗпП України та Положення №119 її буде звільнено через скорочення штатів на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державу реєстрацію припинення юридичної особи від 12.06.2018 №1045740. Також вказано, що на підставі викладеного наказом ГУМВС України в Харківській області від 11.01.2021 року №99 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та п. 64 Г (через скорочення штатів) Положення №119 з 11.01.2021. З огляду на вказане позивачу запропоновано прибути до ЛК ГУМВС України в Харківській обл., для отримання трудової книжки та інших документів при звільненні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 (справа №520/4514/21) було визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Харківській обл. № 99 о/с від 11.01.2021, в частині звільнення згідно з п.1 ст.40 КЗпП України та відповідно до п. 64 Г (через скорочення штатів) Положення №114, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.01.2021. Поновлено майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській обл. або на іншій рівнозначній посаді з 11.01.2021. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській обл. або на іншій рівнозначній посаді з 11.01.2021.

На підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 (справа №520/4514/21) ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського районного відділу Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області, з 11.01.2021.

Листом від 24.06.2021 №4581/119/05/12-2021 позивача повідомлено, що виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №520/4514/21 про поновлення на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 11.01.2021 неможливо у зв?язку з тим, що відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Київський районний відділ Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області з 12.06.2018 припинений, як юридична особа.

Тому, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №520/4514/21 наказом ліквідаційної комісії ГУМВС України в Харківській області від 23.06.2021 №107 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, з 11.01.2021.

Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №520/4514/21 виконане в повному обсязі.

Ліквідаційна комісія ГУ МВС України в Харківській, також повідомила, що ГУ МВС України в Харківській області перебуває в процесі повної ліквідації. Був створений новий орган виконавчої влади Головне управління Національної поліції в Харківській області, який не є правонаступником ГУМВС України в Харківській області.

Відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 у ГУМВС України в Харківській області скасовано всі штати та скорочено всі посади.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 у справі №520/21782/21 було визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 113 о/с від 28.08.2021, в частині звільнення згідно з п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 Г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 03.09.2021.

Вирішено поновити майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 03.09.2021.

В іншій частині позову відмовлено.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 03.09.2021.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області № 122 о/с від 01.06.2023 о/с майора міліції ОСОБА_1 (М-122611), інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, звільнено з 01.06.2023 згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та відповідно до п.64 Г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 по справі №520/17436/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 5) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 122 о/с від 01.06.2023 в частині звільнення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 Г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області з 01.06.2023.

Поновлено майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 01.06.2023 в органах поліції.

В іншій частині позову - відмовлено.

Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 01.06.2023 в органах поліції.

Постановою Другого адміністративного апеляційного суду від 30.04.2024 р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 по справі № 520/17436/23 - залишено без змін.

Рішення у справах № 820/11945/15, № 820/2640/18, № 520/11720/18, № 520/464/20, № 520/4514/21, № 520/21782/21, № 520/17436/23 на час розгляду адміністративної справи № 520/5784/24 набрали законної сили, в ході розгляду справи сторонами іншого не повідомлено, а судом не встановлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обставини, встановлені в рамках розгляду справ №№ 820/11945/15, № 820/2640/18, 520/11720/18, 520/464/20, 520/4514/21, 520/21782/21, № 520/17436/23 не підлягають доказуванню в ході розгляду справи № 520/5784/24.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2023 у справі № 520/17436/23 наказом ГУ МВСУ в Харківській області від 24.10.2023 № 123 о/с майора поліції ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області з 01.06.2023.

Листом від 25.10.2023 № 4719вс/119/05/12-2023 ОСОБА_1 повідомлено, що: «на підставі Закону України від 02.07.2015 «Про Національну поліцію» № 580-VIII та постанови КМУ від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ГУ МВСУ в Харківській області перебуває в процесі повної ліквідації. Був створений новий орган виконавчої влади -ГУНП в Харківській області, який не є правонаступником ГУ МВСУ в Харківській області.

Відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 у ГУ МВСУ в Харківській області скасовано всі штатні та скорочено всі посади.

У зв`язку з ліквідацією територіальних органів МВС, у жовтні 2015 року було видано накази про затвердження складу ліквідаційних комісій територіальних органів, із визначення їх основних повноважень, як це передбачено статтями 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України та Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджених постановою КМУ від 20.10.2011 № 1074.

Пунктом 18 цього Порядку визначено, що до ліквідаційної комісії з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією відповідної юридичної особи.

Також, враховуючи норми Конституції України, ліквідаційна комісія ГУ МВСУ в Харківській області діє виключно у відповідності до статей 105-111 Цивільного кодексу України та не наділена правами або обов`язками щодо проведення заходів по забезпеченню службової діяльності осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, відсутність посад, які заміщуються особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ в ліквідованому ГУМВС України в Харківській області, унеможливлює подальше використання ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ.

Тому, ви не може приступити до виконання службових обов`язків в органах внутрішніх справ, які припинили своє існування 06.11.2015.».

Також зазначено, що Закон України «Про міліцію» та наказ МВС України від 31.10.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» втратили чинність, тому відсутні нормативні акти щодо регулювання службової діяльності ОСОБА_1 та нарахування їй грошового забезпечення, зокрема і у випадку, якщо поновлення відбулось за рішенням суду.

Також було повідомлено, що функціональні обов`язки, робоче місце та графік роботи не можуть існувати у ліквідованому органі.

Вказаним листом одночасно було повідомлено ОСОБА_1 про наступне звільнення через скорочення штатів, у відповідності до статті 49-2 Кодексу законів про працю України та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Також, повідомлено, що ліквідаційна комісія ГУМВС України в Харківській області може вирішити питання щодо звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі надання нею підтвердження про визнання її переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади, що замішується поліцейським, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. А реалізувати своє право на проходження служби в НПУ вона зможе згідно з розділом VI Закону України «Про Національну поліцію» в усіх регіонах України.

12.12.2023 вона звернулась з листом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про те, що має намір приступити до виконання посадових обов`язків, просила повідомити де буде знаходитися моє робоче місце, посадові обов`язки та оголосила про намір проходити подальшу службу в підрозділах системи МВС.

Листом від 11.01.2024 № 169вс/119-12/05-2024 Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області повідомила, що позивач не може приступити до виконання службових обов`язків в ОВС, які припинили своє існування 06.11.2015 та відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 у ГУ МВС України в Харківській області скасовано всі штати та скорочені всі посади.

Наказом Головного управління МВС України в Харківській області № 124 о/с від 18.01.2024 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, було звільнено у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області з 18.01.2024.

Вважаючи протиправним вказаний наказ відповідача-1, позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права.

Розв`язуючи спір по суті суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), Законами України Про Національну поліцію від 02.07.2015 № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі по тексту - Положення № 114).

Згідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України Про Національну поліцію від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 580 діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 цього Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Стаття 60 Закону визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Гарантії професійної діяльності поліцейського закріплені у ст. 62 Закону, зокрема, п. 5 ч. 10 передбачено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Водночас, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 цього Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 ,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами Кодексу законів про працю України, визначені зокрема статтею 49-2, скасований не був.

Приписами п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при розгляді спорів про звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований 06.08.2015 в газеті Голос України та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пункт 8 розділу XI визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2021 від 21.07.2021.

Згідно з п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначені особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного у вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Враховуючи приписи пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення, працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.

Тобто, відповідно до наведених норм Закону №580-VІІІ, працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, або шляхом видання наказу про призначення за його згодою, або за результатами проходження конкурсу.

В першому випадку формою волевиявлення особи слугувало надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.

Що стосується другого з наведених вище випадків, то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Як встановлено судовим розглядом, наказом ГУ МВС в Харківській області від 18.01.2024 № 124 о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, звільнено у запас Збройних сил України, з 18.01.2024 р. згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та відповідно до п. 64г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388.

Водночас, до суду не надано відповідачами належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАС України доказів врахування рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно її подальшого проходження служби в органах Національної поліції України під час її звільнення та, у зв`язку з цим, згідно вимог п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580, доказів пропозиції у створених органах поліції посад.

Крім того, слід зазначити, що норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію, Положення №114 містять три підстави для звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів, а саме при: відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; неприйнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання про звільнення через скорочення штатів працівника міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Відповідачами належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАС України доказів виконання обов`язку розгляду можливості подальшого використання на службі в органах Національної поліції України під час її звільнення, у тому числі з урахуванням рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно її подальшого проходження служби в органах Національної поліції України, до суду не надано, а судом під час розгляду справи не добуто.

Верховний Суд України у постановах від 17.10.2011 (справа №21-237а11), від 28.10.2014 (справа №21-484а14), від 19.01.2016 (справа №810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде про його реорганізацію. Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Разом з тим, як за правилами КЗпП України, так і за змістом положень спеціального законодавства, яке регулює правовідносини щодо проходження служби особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнення працівника у зв`язку зі скороченням штатів покладає на роботодавця конкретні зобов`язання щодо як належного повідомлення такого працівника про звільнення, так і вжиття заходів з метою його працевлаштування.

Тому, надаючи оцінку правомірності звільнення працівника міліції у зв`язку зі скороченням штатів, суди, окрім іншого, повинні з`ясувати дотримання процедури звільнення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.01.2021 у справі №360/1148/19.

Тобто, суд відзначає, якщо ліквідовано ГУ МВС України в Харківській області з одночасним створенням іншого органу - Головного управління Національної поліції в Харківській області, який виконуватиме повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників до ліквідованого у такий спосіб органу, який за своїми функціями є правонаступником ГУ МВС України в Харківській області.

Як встановлено судом на основі наявних у матеріалах справи доказів, позивач подав рапорт, яким виявив бажання подальшого проходження служби в поліції.

Копія згаданого у судовому рішенні Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2018 рапорту від 03.11.2015 додана позивачем до матеріалів справи № 820/2640/18 (а.с 70 т.1).

Проте, вказаний рапорт не був прийнятий до уваги при вирішенні питання щодо її вільнення, відповідачем-1 не було вжито заходів з розгляду рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 стосовно її подальшого проходження служби в органах Національної поліції України, з надання позивачу пропозицій посад у створених органах поліції та щодо перевірки можливості подальшого використання позивача на службі в органах поліції, в тому числі щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

На момент вирішення спору по суті залишився функціонувати вищий орган управління системи МВС України, якому був підпорядкований Дзержинвський РВ, а саме: ГУ МВСУ в Харківській області, що випливає з відзивів відповідачів та підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ГУ МВС в Харківській області не ліквідоване в якості юридичної особи станом на час розгляду справи, станом на 16.05.2024 перебуває у стані припинення.

Тому, задля ефективного захисту права заявника на працю позивача на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, суд виходить за межі позовних вимог в частині поновлення на службі в органах внутрішніх справ України, відновивши тим самим юридичну дію правовідносин з проходження публічної служби.

Оскільки 18.01.2024 р. (тобто день звільнення) є останнім днем служби заявника, то поновлення на службі слід провести з наступного календарного дня, тобто з 19.01.2024 р.

З огляду на протиправність наказу про звільнення позивача, суд, враховуючи приписи ст. ст. 9, 245 КАС України, приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є поновлення майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 19.01.2024, через що суд виходить за межі позовних вимог у цій частині задля необхідності повного захисту порушених прав позивача на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України.

Отже, на Ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Харківській області покладено обов`язок з працевлаштування позивача у спосіб, достатній для відновлення її прав, що передбачає можливість подальшого використання на службі шляхом поновлення на посаді та в подальшому - проходження служби в лавах Національної поліції України відповідно до Закону України Про Національну поліцію.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21.11.2018 по справі №802/20/16-а.

А тому у позовних вимогах до МВС України про працевлаштувати позивача шляхом прийняття на службу до поліції на рівнозначну посаду з 18.01.2024 слід відмовити.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту цієї норми процесуального закону випливає, що вимога про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень може бути заявлена в адміністративному позові виключно разом з вимогою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, яка повинна бути спрямована на відновлення порушеного права.

Суд звертає увагу на те, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, або нездійснення суб`єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи та інтереси фізичної чи юридичної особи.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка не впливає на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи не породжує для такої фізичної особи жодних правових наслідків.

Отже, у випадку протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту порушеного права фізичної особи є зобов`язання такого суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність бажаного результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки бажаний результат встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Суд також відзначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Із врахуванням встановлених обставин у справі, продовження з боку ГУ МВС України в Харківській області незаконних звільнень позивача протягом тривалого періоду, більше восьми років та відсутність рішень, передбачених чинним законодавством на виконання обов`язку держави щодо подальшого працевлаштування та проходження служби у новоствореному органі - Національній поліції України, суд, з метою повного та гарантованого захисту прав позивача, керуючись приписами ч. 2 статті 9 КАС України вирішив також вийти за межі позовних вимог та обтяжити Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Міністерство внутрішніх справ України обов`язком, з дотриманням ч.2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України, вимог п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з урахуванням рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 про бажання подальшого проходження служби в органах Національної поліції України, вирішити питання про працевлаштування ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в органах Національної поліції України.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ), Міністерства внутрішніх справ України (вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління МВС України в Харківській області № 124 о/с від 18.01.2024 «По особовому складу» про звільнення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 64 Г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у запас Збройних сил України майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/, інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області, з 18.01.2023.

Поновити майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 19.01.2024.

Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002, ) та Міністерство внутрішніх справ України (вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01601, ) з дотриманням ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, вимог п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та з урахуванням рапорту ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 року про бажання подальшого проходження служби в органах Національної поліції, вирішити питання про працевлаштування ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді в органах Національної поліції України.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 /М-122611/ на посаді інспектора сектору кадрового забезпечення Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді з 19.01.2024 р.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17 травня 2024 року.

Суддя Бадюков Ю.В.