Справа № 320/8708/23
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року № 320/8708/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні питання пропуску строків звернення до суду в адміністративній справі у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі по тексту також відповідач, ідентифікаційний код: 00034051, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі, обчисленої у розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму недоотриманої заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року в сумі 202741,94 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати позивачу щорічної премії за 2020 рік у повному обсязі, обчисленої у розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 81 Закону України Про прокуратуру;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму недоотриманої частини щорічної премії за 2020 рік в сумі 68104,80 гривень;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію позивачу недоотриманого доходу (заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року, щорічної премії за 2020 рік) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає протиправною бездіяльність з невиплати йому у повному розмірі заробітної плати за спірний період.

На думку позивача, така позиція відповідача є протиправною та порушує його право на отримання заробітної плати у повному обсязі, що змусило його звернутися до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.08.2023 відкрито провадження у справі №320/8708/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявлених позовних вимог, зазначивши про те, що нарахування та виплата позивачу заробітної плати за спірний період здійснювалась у відповідності до вимог законодавства з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553-ІХ, який набрав чинності з 18.04.2020 щодо обмеження заробітної плати 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Представник відповідача разом з відзивом на позовну заяву подав заяву про вихід зі спрощеного провадження, мотивовану важливим значенням для відповідача вирішення спірних відносин та необхідності повного та всебічного встановлення обставин, бажання надати усні пояснення по суті спору та з урахуванням того, що позивач є службовою особою, яка у розуміння Закону України «Про запобігання корупції» займала та займає відповідальне та особливо відповідальне становище.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:

1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище;

2) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію;

3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

4) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію;

6) оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;

8) типові справи;

9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині;

10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження;

11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Отже, частиною четвертою вищевказаної статті імперативно визначено категорії справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.

Із положеннями наведеної правової норми процесуального закону перекликаються й приписи частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частина ж друга статті 257 КАС України визначає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до примітки до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, слідчі, що, з урахуванням вищенаведених положень статті 12 КАС України, свідчить про те, що дану справу дійсно не може бути віднесено до справ незначної складності.

Проте наведене, на переконання суду, не свідчить про неможливість розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження, позаяк згідно з наведеною вище частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №340/1901/20, від 28.07.2021 у справі №160/6740/20, від 22.07.2021 у справі №460/6542/20, від 29.07.2021 у справі №340/1727/20, від 05.08.2021 у справі №200/5490/20-а, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020.

Враховуючи викладене, не є переконливими твердження відповідача про неможливість розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.

Також суд зазначає, що оцінити значення справи для сторін і значний суспільний інтерес має суд в рамках конкретних правовідносин, з яких виник спір. Це означає, що вказані підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне конкретизоване пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в численних постановах, зокрема, від 26 травня 2022 року у справі №640/594/20, від 22 жовтня 2021 року у справі № 200/6491/20-а, від 07 жовтня 2021 року у справі № 640/23517/20, від 05 жовтня 2021 року у справі № 640/23385/20, від 05 серпня 2021 року у справі № 200/5490/20-а, від 22 липня 2021 року у справі № 460/6542/20, від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020 тощо.

При цьому суд зауважує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи за правилами загального, а не спрощеного, позовного провадження не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, як і не вимагають обов`язкового розгляду справи саме за правилами загального позовного провадження лише з урахуванням викладеного волевиявлення учасника процесу про це. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях за правилами загального позовного провадження усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання, та нівелювало б практичну ефективність інституту спрощеного провадження в принципі. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують для встановлення об`єктивної істини ані обов`язкового проведення судового засідання, ані здійснення трансформації форми адміністративного судочинства зі спрощеного у загальне позовне провадження, оскільки повний та всебічний розгляд справи є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від його форми або того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.

Також суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі Ахеп v. Germany, заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року , заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

При цьому, положення Кодексу адміністративного судочинства України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи, зокрема і з аргументами іншої сторони та інших учасників та реагувати на ці аргументи відповідно до процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Відповідачем подано до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, мотивовану пропуском строків звернення до суду.

Розглянувши означену заяву та враховуючи подану позивачем заяву про поновлення пропущеного строку звернення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду, із урахуванням положень частини п`ятої статті 122 КАС України суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 відступив від раніше викладених висновків та вказав що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Відтак, обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Дослідивши викладені доводи, суд дійшов висновку про неповажність, саме за наведених обставин, причин пропуску строку на звернення до суду з огляду на таке.

Позивач посилаючись на неможливість вчасного звернення до суду, та посилається на його мобілізацію до лав Збройних Сил України у лютому 2022 року, з приводу чого суд зазначає таке.

Так, дійсно у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022. Однак, жодних доказів поважності причин пропуску строку звернення з цим позовом до суду саме через обмеження, впроваджені у зв`язку з введенням воєнного стану, військовою агресією Російської Федерації проти України, позивач суду не надав, як і відсутні докази поважності пропуску строків звернення до введення воєнного стану в Україні.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом.

Відтак суд вважає, що саме по собі введення воєнного стану не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду і не може бути самостійною підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки позивач не вказав обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення до суду саме у зв`язку із введенням воєнного стану.

Зважаючи на це, наведені позивачем у своїй заяві причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом не є поважними.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від від 25 березня 2020 р. № 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» (з подальшими змінами) з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30 квітня 2023 року.

Отже, на момент звернення позивача до суду діяв карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З наведеного вбачається, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, а тому клопотання відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_2 згідно з наказом Офісу Генерального прокурора від 28.12.2019 №2242ц переведений з посади прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора з 02.01.2020.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 15.03.2022 №434ц позивача увільнено з 26.02.2022 від виконання обов`язків прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора у зв`язку зі вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням заробітної плати та середнього заробітку до дня фактичного звільнення.

Листом Офісу Генерального прокурора від 22.03.2023 №21-591вих.-23 на звернення позивача від 25.02.2023 з приводу надання копій документів та інформації щодо розміру нарахованої у 2020 році щомісячної премії, надбавок за вислугу років, роботу в умовах режимних обмежень та інших питань, повідомлено, що згідно ст. 98 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці фінансується із бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України у межах бюджетних асигнувань. Механізм встановлення розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби, що дає право на таку надбавку, визначений постановою КМУ від 09.12.2015 №1090, якою затверджено відповідний Порядок, п. 3 якого передбачає, що надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби, у розмірах, зазначених у ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Згідно з п. 16 Порядку на підставі протоколу засідання комісії по встановленню трудового стажу станом на 29.02.2016 позивач набув право на одержання надбавки за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу. Зазначено, що впродовж 2020 року за наявності стажу роботи в органах прокуратури понад 15 років позивачу нараховувалась щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі 25% посадового окладу. Розмір надбавки за роботу в умовах режимних обмежень склав 10% посадового окладу.

Вказуючи на ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», наказ Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 № 503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів» (до змін, внесених у 2021 році) (далі Положення № 503), п. 3.4 розділу 3 Положення та Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, виплата щорічної премії за результатами оцінювання якості роботи за 2020 рік виплачена у розмір 30 % посадового окладу відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та дорівнював 204 314,40 грн. (75 672,00 грн. х 30% х 9 місяців).

Також, вказуючи на положення ст. 29 Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-p/2020 розмір нарахованої заробітної плати працівникам органів прокуратури з квітня 2020 року по 28.08.2020 не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тобто 47230,00 грн. Обмеження застосовувались до загальної суми заробітної плати, а не до кожної окремої її складової.

Не погоджуючись із даною позицією відповідача, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Таким чином, позивач вважає, що з 18.04.2020 по 27.08.2020 його заробітна плата була неправомірно обмежена Законом України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» через що відповідачем неправомірно не виплачена заробітна плата у повному обсязі, як це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», як наслідок недоплачена сума заробітної плати склала 202741,94 грн. Позивач також вважає необґрунтованим посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020, за яким розрахунок нарахованої щорічної премії за наслідками оцінювання роботи здійснено виходячи з одержаного посадового окладу лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний календарний рік, та не виплачена частина від щорічної премії за 3 місяці склала 68104,80 грн. Як наслідок також вважає належним отримання компенсації внаслідок недоотриманого доходу за вказаний період, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

Відповідач в свою чергу вважає, що нарахування заробітної плати та премії відбувалось у відповідності до норм діючого законодавства, враховуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та від 28.08.2020 № 10-p/2020, Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмеження були застосовані до заробітної плати позивача з квітня 2020 року по 28.08.2020 рік, не перевищувала 10 розмірів заробітних плат, з 28.08.2020 обмеження відповідачем за наслідками винесеного рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-p/2020 більше не застосовувались. Премія нараховувалась відповідно до рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та Положення 503 у розмірі 30 % до посадового окладу, як наслідок за 9 місяців, вважає про необґрунтованість вимог щодо виплати недоотриманої заробітної плати та недоотриманої премії за 3 календарних місяці.

Відтак, предметом розгляду у даній справі є дії Офісу генерального прокурора по нарахуванню та виплаті заробітної плати позивачу відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосування обмеження до заробітної плати Законом України від 13.04.2020 № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та нарахування премії за наслідками проведеного оцінювання річної роботи позивача за 2020 рік, за 9 місяців, застосовуючи рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 та Положення 503, що підлягають перевірці судом на відповідність положенням ч. 2 ст. 2 КАС України з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою вказаної статті.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону №1697-VII систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури визначені статтею 8-1 цього Закону. Утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, визначення її структури і штату здійснюються Генеральним прокурором за погодженням з Директором Національного антикорупційного бюро України (ч. 3 ст. 7 Закону №1697-VII).

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону №1697-VII в Офісі Генерального прокурора утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку покладаються такі функції: 1) здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування Національним антикорупційним бюро України; 2) підтримання державного обвинувачення у відповідних провадженнях; 3) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями, а також представництво у межах своєї компетенції інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. У межах реалізації своїх функцій Спеціалізована антикорупційна прокуратура здійснює міжнародне співробітництво.

Частиною 1 статті 81 Закону №1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Зокрема, посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування (ч. 6 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 9 ст. 81 Закону № 1697-VII).

За обставинами по справі вбачається, що позивач з 02.01.2020 переведений прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Оклад позивача за 2020 рік визначено у розмірі 75672,00 грн, що вбачається із наявних у справах розрахункових листів позивача по нарахованій та отриманій заробітній платі та не заперечувалось відповідачем у відзиві.

Розмір посадового окладу не є спірним у даній справі.

З наявних у справі розрахункових листів по заробітній платі позивача за 2020 рік вбачається, що за січень та березень 2020 року, до заробітної плати входили: посадовий оклад, надбавка за вислугу років, премія щомісячна, надбавка за доступ до державної таємниці.

Відповідно, заробітна плата без відрахувань податків та зборів у січні березні 2020 року склала 112372,92 грн.

З квітня по вересень 2020 року посадовий оклад є сталим - 75672,00 грн, вбачається обмеження (556 Контроль 7(10) мінімальних заробітних плат) відповідно, розмір заробітної плати судом встановлено в меншому розмірі, без відрахувань податків і зборів: за квітень 219988,87 грн з включенням до суми матеріальної допомоги до відпустки за 11 днів; травень 29829,47 грн; червень 128215,96 грн із включенням до суми компенсації за невикористані дні відпустки 12 днів 52969,56 грн; липень 47230,00 грн; серпень 111068,00 грн із включенням до суми відпустки за 10 днів 39704,20 грн та додаткової 11 днів відпустки 43674,62 грн.; вересень 83772,34 грн.

Суд зазначає, що з вересня по грудень 2020 року відповідачем не застосовані обмеження (556 Контроль 7(10) мінімальних заробітних плат). Обмеження вбачаються за період з квітня по серпень 2020 року.

Премія нараховувалась позивачу за вказаними рахунками у січні березні 10215,72 грн. З квітня по листопад 2020 року нарахування премії не встановлено, в грудні нараховано 204314,40 грн (премія за наслідками оцінювання роботи позивача за 2020 рік).

За обставинами по справі, між сторонами наявний спір щодо обмеження розміру заробітної плати за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 та щодо премії нарахованої за наслідками пройденого позивачем оцінювання у 2020 році, як вказує позивач та не заперечує відповідач за 9 місяців 2020 року.

Суд зазначає, що ч. 1 ст. 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року № 2456-VI встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, які набрали чинності з 01.01.2015 установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, вказана норма пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втратила чинність з 26.03.2020, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26.03.2020.

Відтак, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Суд зазначає, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020№ 6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 26.03.2020.

Питання щодо нарахування належного розміру заробітної плати позивача в межах застосованих відповідачем обмежень Законом України № 553-IX з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 не розглядається, оскільки предметом спору є застосування обмеження заробітної плати Закон України № 553-IX від 13.04.2020 у періоді з квітня по 28.08.2020 рік та наявності Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020.

В даній справі відповідач вказує про обмеження щодо заробітної плати позивача з квітня 2020 року по 28.08.2020 Законом України № 553-IX, а саме як таку, у розмірі що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати прокурора, на неправомірності таких дій наполягає позивач.

Відповідно, суд зазначає, що 13.04.2020 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 553-IX від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ), яким статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» викладено в наступній редакції: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.…

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Конституційний Суд України зауважив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

За пунктом 2 висновків Конституційного Суду в даному рішенні вбачається, що положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13.04.2020 № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, обмеження заробітної плати Законом №553-ІХ зокрема працівників прокуратури визнані не конституційними вказаним Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 та згідно вказаних вище ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», положення Рішення від 30.09.2010 № 20-рп/2010 та висновків Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, є неконституційними з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду, а саме з 28.08.2020.

Суд зауважує, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 28.08.2020.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідачем було здійснено обмеження заробітної плати позивача з квітня 2020 року по 28.08.2020 року.

Водночас, враховуючи прийняття Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 №10-р/2020 та як наслідок, посилаючись на вказані вище висновки та початок застосування вказаного рішення Конституційного Суду, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо обмеження заробітної плати позивача у спірному періоді.

Відтак, щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача по обмеженню заробітної плати з 18.04.2020 по 28.08.2020 суд вважає необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Щодо спірного у справі нарахування премії позивачу за насідками проведеного оцінювання за 2020 рік суд зазначає таке.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30.11.2020 затверджено висновок щодо результатів оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора (додається).

Згідно витягу з наказу Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30.11.2020 за № 474 ОСОБА_1 за посадою прокурор другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора отримав оцінку «позитивна».

Вказана оцінка підтверджена Звітом про оцінку якості роботи прокурора за 2020 рік згідно Додатку до наказу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 за підписами уповноважених осіб.

Як наслідок, щорічну премію позивачу визначено у розмірі 30 % суми їх посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», про що зазначено у листі від 22.03.2023.

Згідно витягу зі Списку, ОСОБА_1 № 474 отримав позитивну оцінку.

Відповідно до досліджених судом вказаних розрахункових листів, судом встановлено, що позивачу нараховано премію у грудні 2020 року у розмірі 204314,40 грн.

Позивач вважає, що йому за наслідкам оцінювання має бути нарахована премія за 12 календарних місяців, тобто за весь 2020 рік, за який здійснювалась відповідна оцінка роботи прокурора.

Відповідач вважає, що премія за наслідками оцінювання має бути нарахована з урахуванням висновків рішення Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та Положення № 503 тільки за 9 місяців.

Звертаючись до зазначеної вище ч. 2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботі прокурорів та преміювання прокурорів» затверджено тимчасове положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, що додається (далі - Положення №503 у відповідній редакції).

Згідно положень п. 1.1 та п. 1.2 Положення №503 вказано, що це Тимчасове положення визначає порядок оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних, спеціалізованих (на правах обласних та окружних) прокуратур, а також підстави і порядок їх преміювання за результатами такого оцінювання.

Преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік проводиться у разі позитивного або задовільного оцінювання їх роботи.

Оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік проводиться у листопаді грудні (п. 2.1 Положення №503).

Пунктом 2.2 Положення №503 під час оцінки якості роботи прокурорів ураховується:

1) ефективність виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

2) кількість та якість виконаних прокурором завдань, визначених положенням про самостійний структурний підрозділ, наказами та іншими організаційно-розпорядчими документами про розподіл обов`язків між прокурорами у відповідному органі прокуратури (структурному підрозділі);

3) кількість та якість виконання прокурором інших завдань і доручень керівництва;

4) дотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

Оцінювання якості роботи прокурорів оформлюється у вигляді звіту (згідно з додатком), що складається прокурором, який підлягає оцінюванню, і погоджується його безпосереднім керівником (п. 2.3 Положення №503).

Згідно п. 2.4 Положення № 503 за результатами оцінювання якості роботи прокурора безпосереднім керівником може бути виставлено позитивну, задовільну або негативну оцінку.

Відповідно до п. 2.7 Положення №503 звіти про оцінювання якості роботи прокурорів за відповідний рік надаються до кадрового підрозділу для підготовки наказу про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів.

Пунктом 3.2 Положення №503 визначено розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманого ним за відповідний календарний рік.

Пунктами 3.3 3.4 Положення №503 визначено, що бухгалтерська служба на підставі затверджених висновків обраховує середньовизначений розмір щорічної премії у відсотках і доводить його до відома кадрового підрозділу для підготовки проєктів відповідних наказів про виплату премії прокурорам.

Розмір премії за результатами оцінювання якості роботи розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 цього Положення з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Зазначена премія нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується (п. 3.5 Положення №305).

Відповідно до п. 3.6 Положення № 305 премія за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік виплачується прокурорам на підставі наказів Генерального прокурора, керівників обласних, спеціалізованих (на правах обласних) прокуратур протягом 15 днів після затвердження висновку щодо результатів оцінювання, але не пізніше грудня року, в якому здійснюється оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік.

Відповідно до п. 3.7 Тимчасового положення №503, виплата премії не проводиться прокурорам, притягнутим до дисциплінарної відповідальності, відстороненим від посад за рішенням суду в межах кримінального провадження або у зв`язку із здійсненням провадження про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

Аналіз наведених вище норм Закону № 1697-VII та Положення № 503 свідчать, що результати службової діяльності прокурорів щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, розмір премії розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 Положення №503 з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується.

Судом встановлено, що премія позивачу нарахована у грудні 2020 року у сумі 204 314,40 у розмірі 30 % суми його посадового окладу.

За позиціями сторін премія нарахована за 9 місяців 2020 року.

Враховуючи зазначене у п. 3.3 Положення №503 розмір премії за результатами оцінювання якості роботи має розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується як наслідок, розмір вказаної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

В даній справі відповідачем застосовані висновки Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 щодо неконституційності окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Суд нагадує, що вказані висновки Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 підлягають застосуванню з 26.03.2023, як наслідок умови та порядок нарахування заробітної плати працівникам прокуратури за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» що відбувались до 26.03.2020 не визнано неконституційними, такі відбувались відповідно до норм діючого законодавства.

Враховуючи те, що розмір спірної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру", судом встановлено, що розмір посадового окладу позивача був незмінним за весь 2020 рік і складав 75 672,00 грн.

Суд погоджується із доводами позивача, відповідно до яких премія за результатами щорічного оцінювання нараховується за проведену оцінку роботи прокурора за весь рік, як відбулось щодо позивача, отримана останнім позитивна оцінка за 2020 рік, та враховуючи п. 3.3 Положення №503 премія нараховується, зокрема, з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Відтак, розмір посадового окладу позивача є сталим, заробітна плата, до якої входить премія, та мала обмеження, вказані вище встановлені судом та визнані правомірними такі дії відповідача, але щодо спірної премії такі наслідки не застосовуються.

Суд вказує, що премія працівника прокуратури за наслідками оцінювання роботи за рік є разовою виплатою у визначеному відсотковому розмірі суми його посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Суд також зазначає, що право позивача на отримання заробітної плати згідно положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не заперечується, та щодо заробітної плати до 26.03.2020 застосовувались певний порядок та умови нарахування заробітної плати працівникам прокуратури, які визнанні були неконституційними вказаним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020.

Враховуючи викладене суд вказує, що премія за результатами оцінювання роботи за певний рік працівника прокуратури має нараховуватись від суми посадового окладу за весь рік, за який було проведено оцінювання.

Суд вважає необґрунтованою та безпідставною позицію відповідача щодо застосування в даному випадку висновків Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 та визначення премії лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний рік, оскільки право на заробітну плату за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у позивача є, хоча заробітна плата мала певні умови та порядок нарахування до 26.03.2020, але посадовий оклад, за яким має відбуватись нарахування щорічної премії у розмірі 30 % за обійманою посадою згідно положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та Положення №503 є сталим, не змінювався.

Таким чином, дії відповідача щодо нарахування премії позивачу лише за 9 місяців 2020 року суд вважає протиправними.

За розрахунковим листом по заробітній платі за грудень 2020 року нарахування премії встановлено у 204 314,40 грн., що складається із посадового окладу 75 672,00 грн. х 9 місяців х 30% встановленої премії.

Як висновок, суд встановлює, що розмір премії за наслідками оцінювання роботи позивача за 2020 рік мав бути виплачений у розмірі 272 419,20 грн., що складається із посадового окладу 75 672,00 грн. х 12 календарних місяців х 30% встановленої премії, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

Різниця недоотриманої спірної премії склала 68 104, 80 грн., що вираховується з наступного: 272 419,20 грн. за 12 місяців 2020 року 204 314,40 грн. нарахованих за 9 місяців 2020 року, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

В даній справі суд зазначає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а.

Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v.Bulgaria № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №802/1286/18-а.

Враховуючи обставини належного здійснення відповідачем необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства щодо спірної премії позивача за наслідками її нарахування та виплати, відповідно наявні обставини дискреційних повноважень Офісу Генерального прокурора, як суб`єкта владних повноважень, який здійснює нарахування та виплату спірної премії.

Також, суд зазначає, що в даному спорі наявні обставини протиправності дій по нарахуванню спірної премії не у повному обсязі, а не бездіяльності, оскільки останнє визначається в разі відсутності будь-яких дій з боку суб`єкта владних повноважень направлених на виплату премії за річне оцінювання прокурора та в даній справі премія нарахована та виплачена, але не в повному обсязі.

Судом у справі судом надається виключно юридична оцінка відповідності дій суб`єкта владних повноважень покладених на виконання норм діючого законодавства щодо нарахування премії за наслідками щорічного оцінювання працівника прокуратури, у зв`язку з чим, суд вважає, що належним способом захисту встановленого порушеного права позивача на отримання недоплаченої частини спірної премії за весь 2020 рік є визнання протиправними дії щодо не нарахування та не виплати щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманої позивачем спірної премії враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та проведення належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати недоплаченої заробітної плати за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 не підлягає задоволенню враховуючи висновки вказані вище в судовому рішенні та щодо недоплаченої спірної премії за результатами оцінювання роботи позивача за 2020 року, суд зазначає, що оскільки вказана премія має разовий характер, нараховується та виплачується згідно наказу Офіс Генерального прокурора за наслідками проведеної оцінки річної роботи працівника прокуратури, така не підпадає під положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» та відносно даної премії не застосовуються норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, зазначені вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

За вказаною справою позивачем не надано суду доказів в обґрунтування протиправності дій відповідача щодо обмежень заробітної плати 10 мінімальними розмірами з 18.04.2020 по 28.08.2020 та доведено право на отримання належного розміру премії за наслідками оцінювання його роботи за 2020 рік, відповідачем підтверджено та обґрунтовано право щодо застосованого обмеження до заробітної плати позивача у спірному періоді та не спростовано належними та достатніми доказами нарахування та виплату премії за наслідками щорічної оцінки роботи працівника прокуратури за 9 місяців.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора (код ЄДРПОУ 00034051, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

рішення виготовлене та підписане 16.05.2024

Суддя Панченко Н.Д.