Справа № 160/25385/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2024 року м. Дніпросправа № 160/25385/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чепурнова Д.В., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року (суддя Лозицька І.О.) в справі № 160/25385/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 434,95 грн у день за період з 05 липня 2021 року по 03 січня 2022 року (шість місяців) терміном 182 календарних днів у сумі 105 658,28 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 04 січня 2022 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 04 січня 2022 року з урахуванням істотної частки 33,72%, у іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, залишити позов без розгляду.

Вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, адже позивача виключено із списків особового складу військової частини 05 липня 2021 року, тобто позивач дізнався про порушення своїх прав 05 липня 2021 року, тому строк звернення до суду закінчився 05 серпня 2021 року. При цьому позивачем не заявлялось клопотання про поновлення такого строку.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у період з 22 липня 2016 року по 04 липня 2021 року.

Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №130 від 05 липня 2021 року ОСОБА_1 звільнений у запас відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивача виключено зі списків особового складу військової частини.

Станом на день прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з ним не проведено розрахунку щодо індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/18285/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 04 липня 2021 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року, а в період з 01 березня 2018 року по 04 липня 2021 року - березень 2018 року.

На виконання означеного рішення відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 06 вересня 2023 року.

Встановивши, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 04 липня 2021 року, остаточний розрахунок з позивачем проведено 06 вересня 2023 року у сумі 84 638,95 грн, суд першої інстанції вважав, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 05 липня 2021 року по 05 вересня 2023 року, оскільки заборгованість відповідача виникає з першого дня після звільнення, погашення заборгованості відбулося 06 вересня 2023 року.

Водночас, оскільки з 19 липня 2022 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більше як за шість місяців, у урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (06 вересня 2023 року), суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, тому відповідачу належить нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 184 календарних днів з 05 липня 2021 року по 04 січня 2022 року.

Враховуючи розмір індексації грошового забезпечення та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Оскільки на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2021 року у справі №160/18285/21 позивачу виплачено 84638,95 грн, істотність частки індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 166333,21 грн (нарахована сума до виплати при звільненні + 84638,95 грн (сума індексації грошового забезпечення за рішенням суду) = 250972,16 грн (розмір грошового забезпечення, належний позивачу при звільненні), тобто істотна частка недоплаченого позивачу під час звільнення грошового забезпечення складає 84638,95 / 250972,16 грн. х 100 = 33,72%.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 04 січня 2022 року та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2021 року по 04 січня 2022 року з урахуванням істотної частки 33,72%.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача компенсувати суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, зазначивши, що відповідачем ще не здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки вказане є спірним питанням у даній справі, тобто ці позовні вимоги є передчасними.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є виключно питання дотримання позивачем строку звернення до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 .

Наказом № 130 від 05 липня 2021 позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 05 липня 2021 року та всіх видів забезпечення.

На день виключення зі списків особового складу військової частини позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року у справі №160/18285/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 04 липня 2021 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року - січень 2008 року, а в період з 01 березня 2018 року по 04 липня 2021 року - березень 2018 року.

На виконання рішення в справі № 160/18285/21 відповідачем виплачено позивачу 06 вересня 2023 року нараховану індексацію грошового забезпечення в сумі 84 638,95 грн.

В цьому позові позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вказано вище, спірним під час апеляційного перегляду справи є виключно питання дотримання позивачем строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Приписами статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

Таким чином, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 за сформував висновок, який полягає у тому, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) та від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

Крім того, Верховним Судом в постанові від 07 лютого 2023 року в справі № 480/2878/22 сформовано висновок, за яким середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України).

В цьому випадку остаточний розрахунок з позивачем проведений 06 вересня 2023 року, отже місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати.

Позовна заява з вимогами про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здана на пошту позивачем 27 вересня 2023 року, тобто із дотримання місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Таким чином, доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.

Відповідачем не приведено доводів у спростування висновку суду першої інстанції стосовно суті позовних вимог, тому враховуючи приписи статті 308 КАС України, суд, здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, має погодити висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року в справі № 160/25385/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року в справі № 160/25385/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 15 травня 2024 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 15 травня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.Є. Чередниченко