Справа № 953/9016/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 р. Справа № 953/9016/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 15.12.24 по справі № 953/9016/20

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Харківській області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського районного суду м. Харкова в позовною заявою до Управління служби безпеки України в Харківській області (далі по тексту відповідач, Управління СБУ в Харківській області), в якій просив суд:

- визнати неправомірною відмову Управління Служби безпеки України в Харківській області направити клопотання до виконкому Харківської міської ради про вивід квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України направити клопотання до виконкому Харківської міської ради про виведення квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла та надання її для постійного проживання ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог послався на неправомірну відмову Управління СБУ в Харківській області в частині не направлення клопотання до виконавчого комітету Харківської міської ради про виведення квартири з числа службового житла, що позбавляє позивача та його доньку права взяти участь в приватизації вказаного житлового приміщення, оскільки службовий статус квартири, призначеної для тимчасового проживання, значно обмежує можливість реалізації встановлених чинним законодавством житлових прав.

З огляду на те, що позивач проходив військову службу в Управлінні СБУ в Харківській області в період з 1996 року по 2018 рік, його календарна вислуга складає 21 рік 08 місяців 07 днів, а загальна - 31 рік 10 місяців 14 днів. На квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов не перебував, оскільки нормативно-правові акти, які діяли на момент видачі службового ордеру передбачали можливість видачі службового житла і без постановки на такий облік. З посиланням на ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі по тексту Закон № 2011-XII) стверджував про наявність в позивача права на забезпечення спірним житлом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.07.2021 у справі № 953/9016/20 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовлено.

Захід забезпечення позову - заборону Управлінню Служби безпеки України в Харківській області вчиняти будь-які заходи, спрямовані на виселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї з квартири АДРЕСА_1 - скасовано.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.11.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 липня 2021 року - без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.08.2023 у справі № 953/9016/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.08.2023 справу № 953/9016/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії передано для розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Управління Служби безпеки України в Харківській області (вул. Мироносицька, буд. 2, м. Харків, 61002, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії та ухвалити нове рішення, яким визнати неправомірною відмову Управління Служби безпеки України в Харківській області (код за , місцезнаходження юридичної особи: 61002, Харківська область, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 2), зобов`язати Управління Служби безпеки України в Харківській області (код за , місцезнаходження юридичної особи: 61002, Харківська область, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 2) направити клопотання до виконкому Харківської міської ради про виведення квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла та надання її для постійного проживання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , паспорт: ID картка № НОМЕР_3 , дата видачі: 16.01.2018, орган, що видав: 6317, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та його доньці ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ); стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області (, місцезнаходження юридичної особи: 61002, Харківська область, місто Харків, вул. Мироносицька, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , паспорт: ID картка № НОМЕР_3 , дата видачі: 16.01.2018, орган, що видав: 6317, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, за подання апеляційної скарги та за подання касаційної скарги в порядку цивільного судочинства та за подання апеляційної скарги в порядку адміністративного судочинства у розмірі 12612,00 грн; стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області (, місцезнаходження юридичної особи: 61002, Харківська область, місто Харків, вул. Мироносицька, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , паспорт: ID картка № НОМЕР_3 , дата видачі: 16.01.2018, орган, що видав: 6317, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою обставин того, що норми Закону № 2011-XII не встановлюють вимог щодо перебування військовослужбовця на відповідному обліку та необхідності дотримання черговості, вказані вимоги існують виключно в нормах застарілих підзаконних актів, які не відповідають вимогам сьогодення. До того ж, на переконання апелянта, судом першої інстанції не враховано пріоритетності норм Закону №2011-XII, як акту вищої юридичну силу, у порівнянні з підзаконними актами, на які посилається відповідач. З огляду на ч. 3 ст. 7 КАС України стверджував, що при наявності колізії між ЖК УРСР, який не відповідає реаліям сьогодення, та Законом № 2011-XII - профільним законодавчим актом, спрямованим на забезпечення та гарантування реалізації соціальних прав військовослужбовців, який прийнятий пізніше, темпоральна колізія норм має вирішуватись саме на користь Закону № 2011-XII.

З вказівкою на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 04.03.2020 у справі № 636/1514/19, від 12.11.2020 у справі № 640/10473/19, від 03.02.2021 у справі № 636/1480/19, від 18.02.2021 у справі № 636/3680/19 переконував, що невмотивована бездіяльність КЕВ м. Харкова обмежила право позивача на забезпечення житлом, гарантоване Законом № 2011-XII, а посилання відповідача на необхідність дотримання черговості при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання є необґрунтованим, оскільки позивач вже забезпечений службовим житлом.

Наголошував, що Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі по тексту Порядок № 1081) та постанова Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11.12.1984 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі по тексту Правила - № 470) регламентують правові відносини щодо розподілу житла серед військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, в той час юридичний відділ Управління СБУ відмовив у визнанні сім`ї позивача особами, що потребують поліпшення житлових умов на підставі факту проживання в службовому житлі згідно діючих нормативів. Так, з посиланням на ст. 1 Правил № 470 зауважив, що вказані правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, а метою знаходження на квартирному обліку є отримання нової квартири, що, в свою чергу, не відповідає дійсній меті апелянта. Вважав, що позивач, отримавши службове житло, взагалі перестав бути суб`єктом правовідносин щодо черговості отримання нового житла серед військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. Після зарахування на квартирний облік та отримання згоди Житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України та направлення клопотання до органів виконавчої влади м. Харкова про виключення квартири з числа службового, ОСОБА_1 було б знято з квартирної черги, а відтак, постановка чи зняття сім`ї позивача на квартирний облік у 2017 році, у разі вирішення вказаного питання, у відповідності до приписів законодавства, мала б виключно формальний характер, що не мало б сенсу.

Звернув увагу, що наявність в Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України № 792 від 06.11.2007 (далі по тексту Інструкція № 792) додаткової вимоги щодо перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у разі забезпечення раніше службовим житлом, яка відсутня в Законі № 2011-XII, не конкретизує, як помилково стверджує відповідач, а навпаки обтяжує обсяг соціальних та правових гарантій військовослужбовців та членів їх сімей в частині забезпечення житлом, що порушує їх конституційні права.

Вважав помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для виключення спірного житлового приміщення з числа службових, оскільки спірна квартира не є вільною, в ній зареєстрована сім`я позивача (дві особи) та на неї в 2000 році видано ордер саме позивачу, який у судовому порядку недійсним не визнавався. В свою чергу не перебування позивача на квартирному обліку в УСБУ у Харківській області не позбавляє позивача права на виведення квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла та надання її для постійного проживання ОСОБА_1 . А відтак, твердження УСБУ в Харківській області про наявність потреби у використанні вказаної квартири, як службового житлового приміщення підлягають відхиленню.

Проінформував, що відповідачем під час судового розгляду здійснювались активні дії, спрямовані на примусове виселення позивача та його доньки зі спірної квартири, зокрема, листом Управління СБУ в Харківській області від 29.12.2020 ОСОБА_1 було запропоновано добровільно звільнити займану квартиру, чим порушено його право на житло, передбачене Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

З посиланням на ст. 132 КАС України, повідомив суд апеляційної інстанції про понесені судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у загальному розмірі 22750 грн.

Відповідач, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в УСБУ з грудня 1996 року по жовтень 2018 року (календарна вислуга років складає 21 рік 8 місяців та 7 днів, загальна вислуга років 31 рік, 10 місяців та 14 днів).

Зі служби в УСБУ звільнився за станом здоров`я, є ветераном військової служби.

Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 № 255/13 від 07.09.1999р. квартира АДРЕСА_1 , включена до числа службових житлових приміщень УСБУ.

16.05.2000 на підставі рішення виконкому Київської районної ради м. Харкова №120-3 родині позивача у складі 3 осіб виданий ордер № 65/00 на вищевказану двокімнатну квартиру житловою площею 29,69 кв.м.

На черзі осіб, які потребують поліпшення житлових умов не перебував.

У вищевказаній квартирі мешкає разом з дочкою ОСОБА_2 , іншого житла не має. 17.04.2020 звернувся із клопотанням до Голови СБУ про розгляд питання щодо виведення вищевказаної квартири з числа службових з подальшою її передачею на баланс органам місцевого самоврядування м. Харкова, з метою приватизації вказаного житла.

У відповіді № 70/4-Ж-402/316 від 14.05.2020 відповідач вказав на відсутність правових підстав виключення квартири з числа службових.

Вважаючи, що вказаною відмовою відповідач порушив право позивача та його доньки на житло, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на положення Порядку № 1081, дійшов висновку, що оскільки спірне житлове приміщення не виключено з числа службових, потреба в його використанні не відпала, а позивач на квартирному обліку в УСБУ не перебуває, доказів звернення його з відповідним рапортом суду не надано, оскаржувані дії відповідача є законними та обґрунтованими.

Також судом було враховано, що зняття з квартири статусу «службове житло» і надання ізольованого житлового приміщення для постійного проживання позивачу, який на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, не перебуває, суперечить вищенаведеним положенням законодавства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Положеннями статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено положеннями Закону № 2011-XII.

Згідно із статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана з захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону № 2011-ХІІ, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей, врегульовано нормами Порядку № 1081.

Відповідно до частини 1 пункту 3 Порядку № 1081, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 календарних років і більше та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно із частиною 3 пункту 3 Порядку № 1081, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей для постійного проживання провадиться шляхом: надання новозбудованого житла, виключеного з числа службових, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Тобто, законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.

Відповідно до частини 2 пункту 11 Порядку № 1081, виключення житлових приміщень з числа службового проводиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Згідно із пунктом 22 Порядку № 1081, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться в військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Порядок організації забезпечення та надання житлових приміщень військовослужбовцям - особам офіцерського (у тому числі тим, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Служби безпеки України (далі - СБ України), а також особам, звільненим з військової служби в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у СБ України після звільнення (далі - співробітники) та членам їх сімей, уключаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли, пропали безвісти під час проходження військової служби, які перебувають на обліку осіб та потребують поліпшення житлових умов визначено в Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, яка затверджена наказом Служби безпеки України 06.11.2007 № 792 (далі по тексту Інструкція № 792).

Відповідно до пункту 5.21 Інструкції № 792 за бажанням співробітника або особи, звільненої з військової служби в СБ України, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та проживає у службовому житловому приміщенні, це житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових у випадках, якщо ця особа: а) має вислугу на військовій службі 20 років і більше; б) звільнена з військової служби за вислугою років, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, унаслідок інвалідності, захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби; в) перебувала на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності Законом України від 24.06.2004 "Про внесення змін до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службових приміщень без надання іншого житлового приміщення.

Аналіз наведеної норми права дозволяє дійти висновку, що передумовою для надання співробітнику або особі, звільненої з військової служби в СБ України, житлового приміщення для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових, є перебування такої особи на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно з пунктами 4.1-4.3 Інструкції № 792 житлова площа для забезпечення постійним житлом розподіляється відповідно до черги квартирного обліку та у межах норм, установлених законодавством. Житловими приміщеннями забезпечуються тільки співробітники та члени їх сімей, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених законодавством. Співробітникам, які мають вислугу 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Забезпечення за рахунок СБ України співробітників та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту на будівництво (купівлю) житла в установленому порядку.

За змістом пункту 5.12. Інструкції № 792 рішення про виключення з числа службових житлових приміщень приймається керівниками відповідних органів, закладів та установ СБ України на підставі пропозицій житлово-побутової комісії та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління СБ України, що затверджується заступником Голови СБ України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).

Із урахуванням вищевикладених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що визначальними обставинами - матеріальними підставами для визнання права на виключення житла з числа службового є, зокрема, перебування особи на квартирному обліку і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для цього населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 636/1514/19.

З приводу посилань позивача на те, що нормативно-правові акти, які діяли на момент видачі останньому службового ордеру на вселення, не передбачали надання службового житла тільки тим особам, які перебувають на квартирному обліку, суд апеляційної інстанції зазначає, що надання службового житла та житлового приміщення для постійного користування, якому безпосередньо передує постановка на квартирний облік, та яке ініціює позивач, є різними механізмами за правовою природою та процедурою реалізації.

Так, зокрема, згідно із п. 5.3 Інструкції № 792 службове житлове приміщення надається незалежно від перебування співробітника на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом.

Разом з цим, за приписами п. 5.21 Інструкції № 792 житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових, за умови виконання певних умов, зокрема це:

- співробітник або особа, звільнена з військової служби в СБ України;

- перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов;

- проживання у службовому житловому приміщенні.

Колегія суддів зазначає, що дотримання вказаної процедури є обов`язковим, а відтак, ініціюванню питання про виключення житла з числа службового повинно передувати поставлення особи на квартирний облік та перебування на такому обліку.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно із вимогами п. 5. 22 Інструкції № 792 лише проживання в службових житлових приміщеннях осіб, які звільнені з військової служби в запас або відставку, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Відповідно до ст. 42 Житлового кодексу України, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

При цьому, як встановлено п. 13 Постанови № 470, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни :

- які забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами;

- які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам (перелік випадків, коли жилі будинки (жилі приміщення) вважаються такими, що не відповідають санітарним і технічним вимогам, визначається Міністерством житлово-комунального господарства УРСР Міністерством охорони здоров`я УРСР і Держбудом УРСР);

- які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї (перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я УРСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; Порядок видачі медичних висновків зазначеним хворим встановлюється Міністерством охорони здоров`я УРСР);

- які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів;

- які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності;

- які проживають у гуртожитках;

- які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати);

- внутрішньо переміщені особи з числа учасників бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 та осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 10-14 частини другої статті 7, та членів їх сімей, а також членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, визначених абзацами першим та четвертим пункту 1 статті 10, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, визначених у статті 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ( 3551-12 ).

Тими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються також громадяни, які проживають у комунальних чи невпорядкованих стосовно умов даного населеного пункту квартирах: особи, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни; члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни та члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України; Герої Радянського Союзу, Герої Соціалістичної Праці, особи, нагороджені орденами Слави, Трудової Слави, "За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР" усіх трьох ступенів; учасники бойових дій та учасники війни; працівники, як тривалий час сумлінно пропрацювали на одному підприємстві, в установі, організації.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є колишнім співробітником СБ України та ветераном військової служби, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 18.10.2018 (т.1 а.с.9).

Разом з цим, позивач на квартирному обліку в УСБУ не перебуває. Вказана обставина не заперечується ОСОБА_1 та не є такою, що підлягає доказуванню у розумінні статті 78 КАС України.

Водночас, ОСОБА_1 забезпечений службовим житловим житлом за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.70).

Рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 №255/13 від 07.09.1999 кв. АДРЕСА_1 включена до числа службових житлових приміщень УСБУ (т.1 а.с.220).

16.05.2000 на підставі рішення виконкому Київської районної ради м. Харкова № 120-3 родині ОСОБА_1 у складі 3 осіб виданий службовий ордер № 65/00 на двокімнатну квартиру кв. АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15), відповідно до якого позивачу, сім`я якого складається з 3 осіб, надано право на зайняття вказаної житлової площі.

Позивач та його дочка ОСОБА_2 з 24.01.2001р. зареєстровані за вищевказаною адресою (т.1 а.с. 8,12).

Колегією суддів встановлено, що позивач взагалі не звертався до відповідача з рапортом про зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, позивачем не дотримано встановленої процедури ініціювання розгляду питання про погодження зняття статусу «службової» з житлового приміщення.

Колегія суддів зауважує, що у спірних правовідносинах, відсутність доказів постановки позивача на квартирний облік, як особи, що потребує покращення житлових умов, унеможливлює вирішення питання про виведення спірної квартири зі статусу «службового».

Таким чином, враховуючи, не перебування позивача на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, наявні підстави для висновку про відсутність підстав для ініціювання питання про зняття зі спірної квартири статусу службової.

Посилання апелянта на пріоритетність положень Закону № 2011-XII у порівнянні з нормами Порядку № 1081 та Постанови № 470 є недоречними у спірних правовідносинах, оскільки норми Закону № 2011-ІІ та Порядку № 1081 і Інструкції № 792 не містять ані розбіжностей ані колізії між собою. Так, положення Закону № 2011 встановлюють перелік гарантій, на які мають право певні категорії військовослужбовців, а норми Порядку № 1081 та Інструкції № 792 конкретизують механізм та процедуру реалізації таких прав.

Колегія суддів не приймає посилання ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 04.03.2020 у справі № 636/1514/19, від 12.11.2020 у справі № 640/10473/19, від 03.02.2021 у справі № 636/1480/19, від 18.02.2021 у справі № 636/3680/19, оскільки спірні правовідносини в порівнюваних справах виникли за інших фактичних обставин, зокрема, судами було встановлено дотримання позивачем визначеної Порядком № 1081 процедури, а саме, перебування на квартирному обліку, що не мало місця у спірних правовідносинах.

Посилання позивача на здійснення відповідачем під час судового розгляду активних дій, спрямованих на примусове виселення позивача та його доньки зі спірної квартири, не наділяють його правом на виведення вказаної квартири з числа службових.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до вимог частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду справи позивачем не наведено обставин, які б свідчили про незаконність оскаржуваних дій відповідача, а останнім в свою чергу доведено у повному обсязі правомірність відмови у направленні клопотання до виконавчого комітету Харківської міської ради про вивід вказаної вище квартири з числа службового житла.

Відтак, з огляду на встановлені у справі обставини, у колегії суддів відсутні підстави для визнання неправомірною відмову Управління Служби безпеки України в Харківській області направити клопотання до виконкому Харківської міської ради про вивід квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла та зобов`язання Управління Служби безпеки України направити клопотання до виконкому Харківської міської ради про виведення квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла та надання її для постійного проживання ОСОБА_1 та його доньці ОСОБА_2 .

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч.4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 по справі № 953/9016/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова