Справа № 580/9580/23
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9580/23 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Дудин А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого органу міста Києва ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом приватного виконавця виконавчого органу міста Києва ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправним і скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу виконавчого органу міста Києва ОСОБА_2 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців, в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом ід 09.02.2022 №82 та введене в дію наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2023 №2052/7 про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обгрунтування скарги апелянт зазначив, що описано, арештовано та передано на реалізацію частку у праві власності на об`єкт нерухомого майна, яке належало не батькам дітей, а третім особам, та відповідно до законодавства України, діти не мали права власності чи користування частково у праві власності на яку зверталося стягнення. На переконання апелянта МЮУ без встановлення ступеня споріднення ОСОБА_1 , було помилково вказано на наявність прав третіх осіб (дітей) на частку у праві її власності на об`єкт нерухомого майна. Також апелянт вказав, що приймаючи спірний наказ МЮУ було застосовано дисциплінарне стягнення та притягнуто приватного виконавця до відповідальності по нечинному на час дії воєнного стану порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Справу розглянуто без фіксації судового процесу у порядку ст.229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва.

В провадженні позивача перебували:

- зведене виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 09.08.2013 №2-6989/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 744 878,54 грн.;

- виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 16.01.2021 №753/7658/20 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь АТ «Універсал Банк» інфляційних витрат у розмірі 160 940,02 грн., 3% річних у розмірі 59 484,74 грн. за період з 14.05.2017 по 31.01.2020, всього - 220 424,76 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 2204,24 грн.

Боржником у зведеному виконавчому провадженні є ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва від 10.12.2019 № 598, який міститься в матеріалах виконавчого провадження, за вказаною вище адресою зареєстровані: ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та неповнолітні ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ).

15.11.2021 приватним виконавцем було передано на реалізацію до ДП «Сетам» частини трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

26.11.2021 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було подано скаргу на дії приватного виконавця.

На підставі скарги Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) провело позапланову невиїзну перевірку діяльності позивачки щодо здійснення зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_3.

У скарзі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зазначали, що приватний виконавець передала на реалізацію належну ОСОБА_4 1/4 частину квартири, яка є його єдиним житлом та право користування, якою мають діти, без дозволу органів опіки та піклування. Також у скарзі повідомлялось, що позивачка звернула стягнення на пенсію ОСОБА_4 .

За результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності позивачки щодо здійснення зведеного виконавчого провадження НОМЕР_4 Управління склало довідку від 28.12.2021. Згідно з довідкою при здійсненні зведеного виконавчого провадження НОМЕР_4 позивачка в порушення вимог пункту 29 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5, пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції 29.06.2016 № 2831/5, передала на реалізацію нерухоме майно боржника, право користування яким мають діти, без дозволу органів опіки та піклування. З інших питань, викладених у скарзі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 від 26.11.2021 порушень позивачкою вимог законодавства перевіркою не встановлено.

У зв`язку з тим, що позивачка під час реалізації частини квартири ОСОБА_12 , в якій зареєстровані вказані вище неповнолітні діти, не зверталась до органів опіки та піклування для надання відповідного дозволу, МЮУ направило Дисциплінарній комісії приватних виконавців подання від 31.01.2022 № 11667/20.5.1/11-22 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

09.02.2022 Дисциплінарна комісія розглянула вказане вище подання МЮУ та прийняла рішення, оформлене протоколом №82 (далі - спірне рішення), про його задоволення та притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності і застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на один місяць.

28.08.2023 наказом МЮУ від 28.08.2023 №2052/7 вказане вище рішення введено в дію.

Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідачів, вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Стосовно обставин справи та підстав застосування дисциплінарного стягнення, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок здійснення Міністерством юстиції України контролю за діяльністю приватного виконавця визначено статтею 34 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі-Закон № 1403-VIII), частиною першою якої встановлено, що контроль за діяльністю приватного виконавця здійснюється Мін`юстом шляхом проведення планових і позапланових перевірок у порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Частиною 3 статті 34 зазначеного Закону № 1403-VIII врегульовано, що позапланові перевірки проводяться, зокрема, на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами проведеної Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_2. щодо здійснення зведеного виконавчого провадження, яка проводилась на підставі скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , складено довідку від 28.12.2021, в якій зазначено, що позивачка при здійсненні зведеного виконавчого провадження НОМЕР_4 в порушення вимог пункту 29 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5, пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції 29.06.2016 № 2831/5, передала на реалізацію нерухоме майно боржника, право користування яким мають діти, без дозволу органів опіки та піклування.

Згідно частини 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 28 розділу VIII Інструкції у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, а якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Згідно абзацу 7 пункту 3 розділу II Порядку у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

При цьому згідно частини 4 статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, визначено необхідність попереднього дозволу органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Спірне питання у цій справі, яке передує встановленню у діях приватного виконавця складу дисциплінарного проступку полягає у наявності/відсутності обов`язку приватного виконавця під час вчинення виконавчих дій звертатися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право власності на яке або право користування яким мають діти за попереднім дозволом органу опіки та піклування.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками повнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_13 .

Дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було виділено частки у спільній частковій власності трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) є онуками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

В цій справі судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця ОСОБА_2. перебували:

-зведене виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 09.08.2013 №2-6989/12 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 744 878,54 грн.;

- виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва від 16.01.2021 №753/7658/20 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь АТ «Універсал Банк» інфляційних витрат у розмірі 160 940,02 грн., 3% річних у розмірі 59 484,74 грн. за період з 14.05.2017 по 31.01.2020, всього - 220 424,76 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 2204,24 грн.

15.11.2021 приватним виконавцем було передано на реалізацію до ДП «Сетам» частини трикімнатної квартири загальною площею 68,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 .

Так, у справі № 755/12052/19 досліджуючи вказане питання Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що державний (приватний) виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду вимога про отримання дозволу виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону про охорону дитини, статтею 12 Закону про основи соцзахисту, від можливого порушення.

Велика Палата Верховного Суду зауважила у цій справі, що повноваження виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону про виконавче провадження не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. До прикладу Велика Палата навела статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон про виконавче провадження, такими повноваженнями виконавця не наділяє. Також, наприклад, виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.

Тому, на думку Великої Палати Верховного Суду, виконавець не може самотужки забезпечити той самий рівень захисту відповідних прав неповнолітніх дітей, який може забезпечити суд.

Ураховуючи вищезазначене, Велика Палата Верховного Суду у справі №755/12052/19 дійшла висновку, що отримання виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій виконавця та/або органу опіки та піклування.

Зазначене, як зауважила Велика Палата Верховного Суду, стосується також і дій приватних виконавців.

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати вказані висновки, викладені у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 при апеляційному перегляді цієї справи та вважає, що вони є застосовними до спірних право відносин.

Отже, враховуючи вимоги Закону № 1404-VIII, Закону № 2623-IV, а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна.

Щодо доводів позивача про те, що онуки не належать до переліку членів сім`ї, встановленого чинним законодавством, які мають право на користування житловим приміщенням, що належить батькам, їхніх батьків (дідусям та бабусям), колегія суддів зауважує, що питання чи гарантоване збереження права дитини на житло у випадку реалізації спірного майна, має вирішуватися саме органом опіки та піклування під час отримання дозволу цього органу на реалізацію такого майна.

Участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів урегульовано статтею 19 СК України. Частина шоста цієї статті СК України визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, виконавець у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений.

Зі змісту спірного рішення Дисциплінарної комісії вбачається, що остання, застосовуючи до позивача дисциплінарне стягнення, виходила з установленого факту порушення позивачем порядку передачі на реалізацію майна боржника, право користування яким мають діти без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що передбачено частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII, пункту 28 розділу VIII Інструкції та абзацу сьомого пункту 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5.

З огляду на наведені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при здійсненні зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем порушено вказані вище норми чинного законодавства щодо передачі на реалізацію майна боржника без отримання дозволу органів опіки та піклування.

Щодо вибору Комісією одного з видів стягнення, то судова колегія апеляційного суду вважає, що законодавець, в даному випадку, надає Комісії дискреційні повноваження, тобто певний ступінь свободи при прийнятті рішення.

Системний аналіз статей 38, 40, 41 Закону № 1403-VIII дає підстави для висновку, що приватний виконавець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, яким вважається невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків.

Накладення дисциплінарного стягнення на приватного виконавця здійснюється Дисциплінарною комісією, яка, в свою чергу, при визначенні виду дисциплінарного стягнення враховує обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

З аналізу частини сьомої статті 34 Закону № 1403-VIII слідує, що для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, підставою для якого є наявність у діях приватного виконавця складу дисциплінарного проступку, Дисциплінарна комісія приватних виконавців має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення останнім законодавства, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця.

Тобто, із змісту норм законодавства, які регламентують діяльність Дисциплінарної комісії, слідує, що остання в кожному конкретному випадку повинна надати належну правову оцінку виявленому порушенню, які наслідки воно за собою потягнуло, чи вплинуло, чи є допущене порушення підставою для дисциплінарної відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10.01.2020 у справі № 2040/6763/19, від 10.06.2021 у справі № 420/11224/20 та від 07.07.2021 у справі №160/10658/20.

В даному випадку Комісією при застосуванні стягнення до позивача враховано обставини вчинення позивачем проступку, ступінь вини приватного виконавця, обставини вчинення проступку.

Відтак Комісією у відповідності до вимог чинного законодавства України рішення оформлено належним чином.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого органу міста Києва ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких