Справа № 120/15520/23
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/15520/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова І.А.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

14 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Яремчук Л.С,

представника позивача: Письменної Н.В.

представника відповідача: Покорук Н.М.

представника відповідача: Щеглової Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ДПС України від 09.08.2023 р. №935-0 про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади заступника ГУ ДПС у Вінницькій області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника ГУ ДПС у Вінницькій області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує що, заяву про звільнення він хоч і написав, однак вона зберігалась у його в столі та особисто він її не подавав, а отже не виявив волю на звільнення, що унеможливлює таке з підстав "за згодою сторін". Також зазначив, що Міністерство фінансів України, всупереч вимог чинного законодавства, не погоджувало його звільнення із посади, що також свідчить про незаконність наказу про звільнення. Окрім того, при затримці видачі трудової книжки з вини власника, днем звільнення, відповідно до закону, вважається день видачі трудової книжки, яким є 18.09.2023 р. Проте наказ про звільнення видано 09.08.2023 року, що також свідчить про порушення процедури звільнення. Окремо вказав і на те, що його не повідомляли про звільнення та не направляли відповідної інформації письмово.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.07.2023 р. ОСОБА_1 особисто подав заяви про відпустку та про звільнення за угодою сторін із 09.08.2023 р. в.о. начальника ГУ ДПС у Вінницькій області О.Домерат.

Ця обставина підтверджена свідком ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції.

25.07.2023 р. ГУ ДПС у Вінницькій області листом вих.№4319/8/02-32-11-00-42 направило до ДПС України заяву про звільнення з метою його погодження. Лист з заявою направлено через електронний документообіг та отримано і зареєстровано ДПС України за вх.№110207/7 від 25.07.2023 р.

04.08.2023 р. оригінал заяви доставлено безпосередньо ДПС України виконуючим обов`язки начальника ГУ ДПС у Вінницькій області ОСОБА_3 . Факт її відрядження підтверджується наказом ГУ ДПС у Вінницькій області № 445-к від 03.08.2023 р.

Міністерство фінансів України листом від 09.08.2023 р. за вих. №17030-17-62/21719 погодило звільнення ОСОБА_1 з посади заступника ГУ ДПС у Вінницькій області.

Наказом ДПС від 09.08.2023 р. №935-0 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника ГУ ДПС у Вінницькій області за угодою сторін, згідно з частиною другою статті 86 Закону України "Про державну службу".

Наказом ГУ ДПС України у Вінницькій області від 09.08.2023 р. №333-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 оголошено наказ ДПС України.

Не погоджуючись із рішеннями про звільнення позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені у справі обставини не підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про державну службу" (далі Закон №889-VIII) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Положеннями статті 86 Закону №889-VIII встановлено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Колегія суддів зазначає, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, при цьому, на суб`єкта призначення покладається обов`язок реалізації такого звільнення у строк, визначений у поданій заяві.

Щодо посилання позивача на відсутність погодження Міністерства фінансів України на його звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп.16 п.11 Положення про Державну податкову службу України та Державну митну службу України, затвердженого постановою КМУ від 6 березня 2019 р. №227 голова ДПС призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів України керівників та заступників керівників територіальних органів ДПС, у тому числі у разі покладення виконання обов`язків за вакантними посадами.

Так, згідно запису трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 10.12.2020 р. призначено в порядку переведення на посаду заступника начальника ГУ ДПС у Вінницькій області на підставі наказу ДПС України від 09.12.2020 р. № 1263-о.

Відтак, вимоги НПА щодо необхідності погодження Мінфіном України звільнення позивача розповсюджуються на нього.

Судом встановлено, що Міністерство фінансів України листом від 09.08.2023 р. за вих.. №17030-17-62/21719 погодило звільнення ОСОБА_1 з посади заступника ГУ ДПС у Вінницькій області.

Зазначені обставини спростовують доводи позивача стосовно не погодження його звільнення Міністерством фінансів України.

Щодо правомірності звільнення позивача в період перебування на лікарняному, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Отже, в разі якщо державний службовець звільняється із ініціативи суб`єкта призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця, то датою звільнення є наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності.

Аналогічного змісту норми містяться у статті 40 КЗпП України, в якій вказано, зокрема, про недопустимість звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Колегія суддів погоджується із тим, що наведені обмеження щодо недопустимості звільнення особи під час тимчасової непрацездатності не застосовуються до позивача, оскільки звільнення відбулося не з ініціативи роботодавця, а за угодою сторін (ч.2 ст.86 Закону № 889-VIII).

Щодо доводів позивача про відсутність його волевиявлення на звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін.

Разом з цим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудових відносин за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудових відносин за угодою сторін застосовується у разі їх взаємної згоди, пропозиція (ініціатива) такого припинення за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Припинення трудових відносин за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Відповідно, договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і насамперед працівника.

Якщо працівник подає письмову заяву про звільнення за угодою сторін, в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін із посиланням на відповідну правову норму і раніше домовлена дата звільнення.

Колегія суддів вважає, що передбачена угода сторін є самостійною підставою припинення трудових відносин, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме із цих підстав.

Зі змісту наявного в матеріалах справи оригіналу заяви позивача вбачається прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін та в ній наявна бажана (домовлена) дата звільнення - 09.08.2023 р. При цьому, оригінал заяви про звільнення було доставлено ОСОБА_2 04.08.2023 р. до ДПС України під час відрядження (в ході розгляду справи підтверджено, що 03.08.2023 р. згідно наказу №445-к ГУ ДПС у Вінницькій області, в.о. начальника ОСОБА_2 відбула у відрядження до ДПС України на 1 календарний день 04.08.2023 р.)

В судовому засіданні суду першої інстанції допитано в якості свідка в.о. начальника ГУ ДПС у Вінницькій області Домерат О., яка повідомила, що 25.07.2023 р. позивач особисто подав їй дві заяви. Одна - про відпустку (із 25.07.2023 по 07.08.2023), друга - про звільнення із займаної посади 09.08.2023 р. за згодою сторін. Остання погоджена в.о. керівника установи, про що свідчить відповідний підпис на заяві.

Відтак, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що заява про звільнення не подавалась ним особисто, адже ці пояснення спростовані показами свідка.

Окрім того, позивачем не надано доказів звернення до керівництва установи про необхідність проведення службового розслідування, у зв`язку із проникнення у його кабінет з метою заволодіння/переданням для виконання його заяви про звільнення. Також позивачем заява про звільнення не відкликалась.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача волевиявлення на припинення трудових відносин за угодою сторін в момент подання заяви та видання наказу про звільнення 09.08.2023 року, а також про існування домовленості (згоди) сторін про припинення трудових відносин за взаємною згодою саме 09.08.2023 року.

Щодо доводів позивача про те, що заява про звільнення не зареєстрована, то суд першої інстанції вірно зазначив, що Порядком призначення, переведення, покладання виконання обов`язків та звільнення з посад працівників Номенклатури Голови ДПС, затвердженим наказом ДПС України від 09.12.2020 року №704 не визначено, що заява про звільнення підлягає окремій реєстрації.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача стосовно того, що Типова Інструкція з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обмін, затверджена постановою від 17 січня 2018 р. № 55 поширюється на всі електронні документи, що створюються, відправляються або одержуються Секретаріатом Кабінету Міністрів України, центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями, що належать до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим (далі - установи). При цьому, електронний аудіовізуальний документ, згідно визначення, наведеного в Інструкції, - це електронний документ, зміст якого представлено у вигляді відеоряду, зображення і/або запису звуку, для фіксування і/або відтворення яких застосовують відповідну апаратуру, на який накладено кваліфікований електронний підпис.

Однак, заява про звільнення не є електронним документом, а отже на неї не розповсюджуються норми Інструкції №55.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що заява позивача про звільнення, в електронному форматі направлена із супровідним листом № 4319/8/02-32-11-00-42 від 25.07.2023 р. (а.с.147 т.2) до ДПС України та супровідний лист зареєстровано за №110207/7 25.07.2023р. У подальшому, після отримання оригіналу заяви, вона долучена до цього супровідного.

Щодо доводів позивача про вручення йому трудової книжки лише 18.09.2023 р., що, на його думку, вказує на незаконність звільнення, оскільки дата звільнення не збігається з датою отримання книжки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 N 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Колегія суддів зауважує, що позивач був відсутній на роботі в день звільнення, відтак, згідно експрес накладної 7236 09 серпня 2023 р. ОСОБА_4 (начальник управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу ГУ ДПС у Вінницькій області, згідно наказу №46-0 від 04.04.2022р.) направлено ОСОБА_1 повідомлення про звільнення.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на лист ТОВ "Нова пошта" №3786-23к від 12.10.2023 р., оскільки він стосується ОСОБА_1 , тоді як позивачем є ОСОБА_1 .

Стосовно листа ТОВ "Нова пошта" № 04939 від 24.10.23 р. про те, що 9 серпня 2023 р. по експрес накладній 7236 ОСОБА_5 з відділення №2 ТОВ "Нова пошта" (м.Козятин) здійснив відправлення вантажу для ОСОБА_6 та про внесення декількох змін до цієї накладної 07.10.2023 р. в частині відправника та отримувача, то він до уваги судом не береться, оскільки належним доказом відправки вантажу є оригінал самої експрес накладної.

Більш того, відповіді ТОВ "Нова пошта" викладені у листах № 04939 від 24.10.2023 р. (надана на адвокатський запит) та №14-24к від 02.01.2023 р. (надана на вимогу ухвали суду від 18.12.2023 р.) є суперечливими.

Так, у першій, що надана 24.10.2023 р. більше ніж через три місяці після відправки ЕН 7236, вказується про наявність інформації щодо відправника та отримувача, тоді як у другій від 02.01.2023 р. - вказано, що ТОВ "Нова пошта" не здійснює зберігання перевізних документів, а електронна інформаційна система Компанії зберігає інформацію протягом останніх трьох місяців.

Окремо суд вказує й на те, що згідно лікарняних листків (а.с.19-22 т.1) позивач перебував на лікарняному із 07.08.2023 р. по 08.09.2023 р., однак 11.09.2023 р. на роботу не з`явився, що свідчить про обізнаність про фактичне звільнення.

Решта доводів, зокрема, про повідомлення позивача про звільнення в телефонному режимі, не мають визначального впливу на правильне вирішення судом позовних вимог у спірних правовідносинах, а тому їм окремо оцінка не надається.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених ч.4 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 травня 2024 року.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.