Справа № 1.380.2019.002126
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002126 пров. № А/857/6953/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника третьої особи Державної екологічної інспекції України Самоніної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 1.380.2019.002126 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (правонаступник Міністерства екології та природніх ресурсів України), Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (рішення суду першої інстанції ухвалене колегією суддів у складі головуючого судді Карп`як О.О., судді Кедик М.В., судді Мартинюка В.Я. у відкритому судовому засіданні в м. Львів Львівської області 08 лютого 2024 року, дата складення повного тексту судового рішення 19 лютого 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі також - відповідач), у якому з урахуванням вимог, остаточно сформульованих 14 квітня 2022 року, просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14 вересня 2015 року до 31 березня 2019 року в розмірі 832063,68 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, позов був задоволений частково та стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 14 вересня 2015 року до 31 березня 2019 року в розмірі: 176126,55 грн.

Постановою від 21 грудня 2021 року Верховний Суд задовольнив касаційні скарги ОСОБА_1 і Державної екологічної інспекції України, скасував рішення Львівського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи позивач подав уточнену позовну заяву, у якій визначив єдиним відповідачем у справі Кабінет Міністрів України.

Також ухвалою від 07.06.2022, занесеною до протоколу судового засідання, визначено третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та Державну екологічну інспекцію України.

29 червня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд ухвалив рішення про часткове задоволення позову, відповідно до якого стягнув з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 14 вересня 2015 року до 31 березня 2019 року в розмірі: 132280,70 грн.

12 жовтня 2022 року Восьмий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою частково задовольнив апеляційну скаргу представника позивача, змінив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року, стягнувши з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на публічній службі за період з 14.09.2015 по 31.03.2019 в розмірі 210400 грн.

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2023 року касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення. Касаційну скаргу представника позивача адвоката Фостяка Андрія Ярославовича задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року адміністративний задоволено частково.

Стягнуто з Кабінету Міністрів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 по 31.03.2019 в розмірі 820026,68 грн (вісімсот двадцять тисяч двадцять шість гривень 68 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, покликаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 236 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) щодо визначення суб`єкта, який повинен виплачувати середній заробіток за час вимушеного прогулу, та не врахував з цього приводу висновки Верховного Суду в інших аналогічних справах. На думку апелянта належним відповідачем має бути не Кабінет Міністрів України, а Державна екологічна інспекція України. Також звертає увагу на неправильний розрахунок стягнутої на користь позивача суми.

Позивач та третя особа - Міністерство захисту довкілля та природніх ресурсів України не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Третя особа Державна екологічна інспекція України подала до апеляційного суду письмові пояснення, в яких зазначає, що погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належного відповідача у справі. Щодо визначення розміру стягнутої на користь позивача суми покладається на розсуд суду.

В судовому засіданні представник Державної екологічної інспекції України підтримала позицію, викладену в письмових поясненнях.

Інші учасники справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце її розгляду, правом на участь у судовому засіданні не скористалися.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року у справі № 813/889/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, визнано протиправним розпорядження Кабінету Міністрів України за №20-р від 21 січня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України)»; визнано протиправним наказ Державної екологічної інспекції України від 23 січня 2015 року № 17-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної екологічної інспекції України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України)»; поновлено позивача на посаді Голови Державної екологічної інспекції України з 24 січня 2015 р.; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24450,23. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року по справі № 813/889/15 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2016 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року в частині позовних вимог про стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 червня 2016 року у справі № 813/889/15 позов ОСОБА_1 задоволено повністю - стягнуто з Державної екологічної інспекції України в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 23334,91 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів. Постанову суду в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

18.09.2015 державним виконавцем за виконавчим документом відкрито виконавче провадження № 48791375. У зв`язку з невиконанням боржником рішення суду 14.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про накладення на Кабінет Міністрів України штрафу у розмірі 680 грн та спрямовано останньому вимогу щодо негайного виконання рішення суду.

21.01.2016 державний виконавець відповідно до статті 36 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі також Закон № 606-XIV, чинний на момент звернення) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення порядку виконання рішення суду.

Виконавче провадження закінчено постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12.03.2016, про що відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України до правоохоронних органів скеровано подання (повідомлення) про притягнення винних посадових осіб до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду.

На виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2016 прокуратурою міста Києва 23.02.2016 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000160 щодо невиконання службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Міністерства юстиції України рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 382 Кримінального кодексу України.

Згідно з повідомленням Солом`янського управління поліції ГУНП в м. Києві від 01.03.2016 № К-770/125/3516 на підставі заяви позивача від 18.02.2016 слідчим Солом`янського управління поліції ГУНП в м. Києві 20.02.2016 було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001956 за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України.

На час розгляду справи, постанову Львівського окружного адміністративного суду в справі № 813/889/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконано.

Позивач, вважаючи, що з 14.09.2015 він перебуває у вимушеному прогулі, звернувся до суду із цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.09.2015 по 31.03.2019 у розмірі 832063,68 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнення середнього заробітку при затримці виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 по 31.03.2019 підлягає у розмірі 820026,68 грн.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За приписами частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з пунктами 2, 3 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

Частиною другою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови).

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі також Закон № 1404-VIII).

За змістом статті 65 Закону № 1404-VIII рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 03 травня 2023 року у справі № 640/12115/21.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі № 813/593/17, від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі № 2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі № 500/2501/19, від 19.04.2021 у справі № 826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18.

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.09.2021 у справі № 640/755/19 та від 01 серпня 2023 року у справі № 640/34546/21.

Крім цього, Верховний Суд висновував, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі (постанова від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16).

Таким чином, зважаючи на обставини справи, приписи статті 236 КЗпП України та практику її тлумачення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Одночасно з цим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі з огляду висновки Верховного Суду у справі, що розглядається.

Зокрема, саме Кабінет Міністрів України є відповідальним за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є Кабінет Міністрів України як суб`єкт призначення.

Отже саме Кабінет Міністрів України є уповноваженим органом, котрий виплачує середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

За приписами за приписами частини 1 статті 113, пункту 9-2 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади і призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем`єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (із змінами, внесеними Законом від 27 лютого 2014 року № 795-VII) керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 19 цього Закону в редакції Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 31 Закону України від 10 травня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» рішення про призначення приймається на посаду державної служби категорії «А» суб`єктом призначення, визначеним Конституцією та законами України, у порядку, передбаченому Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до пунктів 1, 10 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року № 275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Держекоінспекцію очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства про державну службу.

Отже, у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який має обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної екологічної інспекції України, є Кабінет Міністрів України, а відтак витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року у справі № 813/889/15 повинен нести саме цей орган виконавчої влади.

Покликання Кабінету Міністрів України на висновки Верховного Суду, що викладені у постановах від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 16 грудня 2019 року у справі № 810/1207/16, від 20 жовтня 2022 року у справі № 380/7392/20, не впливають на зазначені висновки суду, , оскільки перелічені справи стосувалися неподібних правовідносин.

Апеляційний суд відхиляє покликання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10 жовтня 2023 року у справі № 826/17778/14, оскільки така не є релевантною з огляду на відмінність обставин у справі, на яку зроблено посилання, зі спірними у цій справі. Суд наголошує на тому, що зазначене судове рішення та надана ним оцінка спірним правовідносинам, є відмінними від тих фактичних обставин справи (призначення на посаду першого заступника Голови Державної служби України з контролю за наркотиками на підставі Указу Президента України наказом Державної служби України з контролю за наркотиками), що розглядається в межах цієї справи за позовом ОСОБА_1 . В межах цієї справи, обставини справи мають свою особливість та індивідуально - визначений характер та за своєю правовою природою мають різний предмет правового регулювання. А тому вважати, що наведене позивачем судове рішення є таким, що має беззаперечну умову для його врахування при вирішенні цієї справи, є необґрунтованою позицією.

Щодо розміру середньої заробітної плати суд зазначає наступне.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Таким чином, суди зобов`язані викласти у рішенні як спосіб, у який вони обчислили середньоденне грошове забезпечення та середній заробіток за час вимушеного прогулу/затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, так і вихідні дані, необхідні для таких розрахунків.

Реалізуючи висновки Верховного Суду у справі, що розглядається, суд першої інстанції належно перевірив та з`ясував дату підвищення посадового окладу за посадою Голови Державної екологічної інспекції України у періоді з 15 вересня 2015 року до 30 квітня 2016 року, коефіцієнт підвищення окладу за цією посадою у порівнянні із посадовим окладом на момент звільнення позивача з роботи, кількість календарних років стажу державної служби у позивача станом на момент його звільнення, розміри надбавки за вислугу років, надбавки за ранг позивача згідно з умовами оплати праці в травні 2016 року, кількість робочих днів у проміжку часу з 1 травня 2016 року до чергового підвищення окладу за посадою Голови Державної екологічної інспекції України, дати подальших підвищень окладів за вказаною посадою та умови оплати праці після цих підвищень.

Апеляційна скарга Кабінету Міністрів України не містить заперечень на розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 по 31.03.2019 з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06.07.2023 по даній справі, проведений судом першої інстанції.

Однак, апелянт зазначає, що при обрахунку стажу державної служби позивачем помилково зарахований стаж роботи 01.06.2000 по 15.03.2002 у лісогосподарському об`єднанні «Львівліс» мисливствознавцем 1 категорії відділу мисливського господарства і контролю за використанням тваринного світу, оскільки у редакції Порядку обчислення стажу державної служби затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 «Про порядок обчислення стажу державної служби» (далі також Порядок № 283) на момент роботи позивача у вказаному об`єднанні такий стаж не зараховувався до стажу державної служби.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що стаж державної служби позивача слід обчислювати станом на 23 січня 2015 року (тобто, на момент звільнення позивача).

Як вбачається з відомостей трудової книжки ОСОБА_1 , такий з 01.06.2000 по 15.03.2002 працював у лісогосподарському об`єднанні «Львівліс» мисливствознавцем 1 категорії відділу мисливського господарства і контролю за використанням тваринного світу.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 283 до стажу державної служби включається також час роботи на посадах керівних працівників і спеціалістів державних лісогосподарських об`єднань Міністерства лісового господарства та державних лісогосподарських об`єднань Державного комітету лісового господарства (пункт 3 доповнено абзацом згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 43 ( 43-2005-п ) від 15.01.2005).

Апеляційний суд наголошує апелянту, що такий стаж позивача (1 рік 09 місяців 14 днів) зараховується до стажу державної служби на підставі пункту 3 Порядку № 283, у редакції станом на момент звільнення позивача (23 січня 2015 року), а не його роботи.

Більше того, належність зазначеного періоду роботи до стажу державної служби додатково підтверджується довідкою Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.08.2023 № 01/128023.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року у справі № 1.380.2019.002126 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 17.05.24