Справа № 140/2009/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі в частині позовних вимог

17 травня 2024 року ЛуцькСправа № 140/2009/24
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру Міністерство внутрішніх справ України, Волинського обласного центру зайнятості про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), з врахуванням уточненої позовної заяви, звернувся до суду із позовом до Головного сервісного центру Міністерство внутрішніх справ України (далі МВС України, відповідач 1), Волинського обласного центру зайнятості (далі відповідач 2) про визнання бездіяльності відповідача 2 щодо компенсації вартості медичного, психіатричного та наркологічного оглядів протиправною; визнання договору №0000003 між Луцькою філією Волинського обласного центру зайнятості та КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості послуг, пов`язаних із складанням теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та отримання посвідчення водія транспортного засобу категорій «В1», «В» та «Т», як складової навчання професії «водій тролейбуса», протиправним та недійсним; стягнення із МВС України різниці вартості посвідчення водія транспортних засобів категорій «В1», «В» та «Т» у сумі 285 грн; стягнення із відповідача 2 вартості проходження медичного, психіатричного та наркологічного оглядів, вартість складання теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та вартість посвідчення водія транспортних засобів категорій «В1», «В» та «Т» разом із вартістю касового обслуговування всього у сумі 1695 грн; стягнення із відповідача 1 або із відповідача 2 втрачений заробіток, розпочинаючи із 08 лютого 2024 року по 05 березня 2024 року моменту отримання посвідчення водія транспортних засобів категорій «В1», «В» та «Т».

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 10).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року залучено до участі у справі як співвідповідача Волинській обласний центр зайнятості (арк. спр. 54).

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить адміністративний позов задовольнити повністю (арк. спр. 19-23).

Представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву від 02 квітня 2023 року №781/10, у якій зазначає, що договір, укладений між юридичними особами, одним з яких є суб`єкт владних повноважень, на реалізацію своїх повноважень, визначених законом, проте на підставі вільного волевиявлення, на засадах рівності сторін, відповідно до норм господарського законодавства, є господарським, а не адміністративним, оскільки в такому договорі врегульовані господарські відносини між замовником та виконавцем (надавачем освітніх послуг) і відсутні відносини влади і підпорядкування.

Вважає, що визнання договору №0000003 між Луцькою філією Волинського обласного центру зайнятості та КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості послуг, пов`язаних із складанням теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та отримання посвідчення водія транспортного засобу категорій «В1», «В» та «Т», як складової навчання професії «водій тролейбуса», протиправним та недійсним є приватно-правовим та похідним від господарських відносин, а тому не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства, оскільки відсутній публічно-правовий спір (арк. спр. 61-73).

Позивач у поданому до суду 10 квітня 2024 року відповіді на відзив вважає вимогу про визнання протиправним та недійсним договору №0000003 від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості певних послуг, публічно-правовим спором, який необхідно розглядати за правилами адміністративного провадження (арк. спр. 86-90).

Суд перевіривши доводи позивача та відповідача 2 у заявах по суті справи, приходить висновку, про закриття провадження у справі в частині позовних про визнання договору №0000003 між Луцькою філією Волинського обласного центру зайнятості та КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості послуг, пов`язаних із складанням теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та отримання посвідчення водія транспортного засобу категорій «В1», «В» та «Т», як складової навчання професії «водій тролейбуса», протиправним та недійсним, з огляду на таке.

Згідно з частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1-2 частини першої статті четвертої КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Наведене узгоджується з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

У справі, що розглядається, підставою для звернення до адміністративного суду стала вимога про визнання протиправним та недійсним договору №0000003 між Луцькою філією Волинського обласного центру зайнятості та КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості послуг, пов`язаних із складанням теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та отримання посвідчення водія транспортного засобу категорій «В1», «В» та «Т», як складової навчання професії «водій тролейбуса».

На думку суду, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не виконував владно-управлінські повноваження, а виступав як учасник договірних відносин.

Ураховуючи суб`єктний склад цієї справи й те, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із відсутності певних умов у договорі, який володіє ознаками цивільно-правової угоди, суд приходить до висновку, що цей спір не є публічно-правовим, а випливає із договірних відносин і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Схожа позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №820/16628/14.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 9 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

У рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень між загальними і спеціалізованими судами підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року («Golder v. the United Kingdom» № 4451/70). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року («Stanev v. Bulgaria» № 36760/06).

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Враховуючи викладене, суд вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб`єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України в порядку цивільного судочинства.

Згідно пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У відповідності до вимог статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 19-20, 241, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного сервісного центру Міністерство внутрішніх справ України (04085, місто Київ, вулиця Лук`янівська, будинок 62, код ідентифікаційний код юридичної особи 40109173), Волинського обласного центру зайнятості (43025, Волинська області, місто Луцьк, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 3а, код ідентифікаційний код юридичної особи 05427482) в частині позовних вимог про визнання договору №0000003 між Луцькою філією Волинського обласного центру зайнятості та КП «Луцьке підприємство електротранспорту» від 21 серпня 2023 року в частині відсутності умови обов`язкової оплати вартості послуг, пов`язаних із складанням теоретичного іспиту із правил дорожнього руху та отримання посвідчення водія транспортного засобу категорій «В1», «В» та «Т», як складової навчання професії «водій тролейбуса», протиправним та недійсним закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції загального суду за правилами цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.І. Смокович