Справа № 600/667/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/667/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним наказу та зобов`язання вчинити дії. Так, позивач просить суд (згідно позовної заяви в новій редакції):

- визнати наказ командира в/ч НОМЕР_3 від 12.10.2023 року за №292 про переведення ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 незаконним та скасувати його;

- зобов`язати командира в/ч НОМЕР_3 надати направлення для проходження повторного ВЛК з метою встановлення придатності до служби у Збройних силах України ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до медичного висновку ВЛК (в/ч НОМЕР_4 ) від 19.09.2023 року №866 молодшого сержанта ОСОБА_1 було визнано непридатним до служби у Десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах. 12 жовтня 2023 року було проведено огляд позивача, за результатами якого військовослужбовця було спрямовано на лікування в умовах стаціонару, де він і перебуває на лікуванні по даний час. Після отримання рекомендації щодо направлення на стаціонарне лікування, позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з клопотанням щодо отримання направлення. Однак, всупереч вимогам законодавства, замість направлення ОСОБА_1 було оголошено наказ від 12.10.2023 №292 на переведення у військову частину НОМЕР_2 - 199-й навчальний центр ДШВ України ( АДРЕСА_1 ) на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 , відповідно до наказу командувача Десантно-штурмових військ України. Позивач зауважує, що наказ оголошено з порушенням порядку оголошення наказу відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, оскільки наказ вручено шляхом передання надрукованого тексту наказу не уповноваженою особою, без підпису щодо вручення з боку ОСОБА_1 під час здачі зброї. Також позивач вказує, що командування Військової частини НОМЕР_3 всупереч вимогам законодавства проігнорувало Висновок ВЛК від 19.09.2023 №866, та відповідним наказом здійснило направлення військовослужбовця ОСОБА_1 для подальшого проходження служби у складі Десантно-штурмових військ України.

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строки для подання заяв по суті справи; залучено до участі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військову частину НОМЕР_2 ; витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії всіх документів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного у цій справі наказу Військової частини НОМЕР_1 , що стосується ОСОБА_1 .

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що позивачем не застосовано та необґрунтовано причин незастосування досудового порядку врегулювання спору, оскільки звернення до суду повинно бути крайнім проявом вирішення спору та захисту порушеного права, серед додатків до позову відсутні документи, які б підтверджували досудовий порядок врегулювання спору. Дії військової частини по переміщенню позивача для подальшого проходження військової служби до іншої військової часини є цілком правомірними, вчиненні в рамках чинного законодавства України. Вказано, що позивача призначено на нову посаду наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10» жовтня 2023 року за № 158-РС, а наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.10.2023 року за №292 винесений командиром військової частини НОМЕР_1 на виконання наказу командування вищого рівня, що стосується переміщення військовослужбовця для проходження військової служби і, як наслідок, пов`язаний із виключенням зі списків особового складу, проведенням розрахунків, компенсації відпусток тощо, тому не містить протиправних положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства. Відповідач також звертав увагу на те, що військова частина НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), куди переведено для подальшого проходження військової служби позивача, є навчальним центром та не бойовою військовою частиною і проходження військової служби у в/ч НОМЕР_2 199 НЦ ДШВ ЗСУ, тобто у навчальному закладі, не є протиправним та не суперечить вимогам актів законодавства у сфері військового обов`язку та військової служби. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спорту Військова частина НОМЕР_2 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, правом подати пояснення щодо позову та відзиву не скористалася.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 .

Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії №866 від 19.09.2023 року ОСОБА_1 визнано обмежено придатним до військової служби та непридатним до служби у Десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах.

Як вбачається з Витягу з Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №292 від 12.10.2023 року, молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 10 жовтня 2023 року №158-РС курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 вважається таким, що з 12 жовтня 2023 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 .

Підставою для видачі такого наказу вказано наказ командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 жовтня 2023 року №158-РС.

Не погодившись із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №292 від 12.10.2023 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 4 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Кабінету Міністрів України невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні; 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

В подальшому Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану з 05 годин 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024 строк дії воєнного часу продовжувався.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно норм частин першої та четвертої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частини тринадцятої статті 6 Закону №2232-XII військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Спеціальними нормами, які регулюють проходження військової служби є Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Пунктом 12 Положення №1153/2008 передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Розділом IV Положення №1153/2008 врегульовано порядок призначення на посади та звільнення з посад, види посад та вимоги при призначенні на посаду, зокрема, такі види посад, як: вищі, рівнозначні та нижчі посади

Відповідно до підпункту 1 пункту 81 Положення №1153/2008 призначення військовослужбовців, які проходять військову службу (крім військовослужбовців строкової військової служби) на посади здійснюється Міністром оборони України та посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців (далі номенклатура посад), яка затверджується Міністром оборони України.

Відповідно пункту 82 вказаного Положення: призначення військовослужбовців на посади здійснюється:

1) на вищі посади - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади:

- у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

- у разі проведення заміни у місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з установленим строком військової служби);

- для набуття практичного досвіду управлінської діяльності в органах військового управління різного рівня або для більш доцільного використання за фахом чи досвідом роботи - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, зокрема на особисте прохання військовослужбовця;

- за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії; за сімейними обставинами - на особисте прохання;

- з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування;

- у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності;

- у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України;

- вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх клопотанням у разі неможливості виконання ними обов`язків на займаних посадах; у разі проведення заміни у військових частинах (підрозділах), які виконують завдання в районах ведення воєнних (бойових) дій, у тому числі в районах проведення антитерористичних операцій;

- у разі відсутності можливості поновлення на попередній посаді у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням по службі - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 90 Положення №1153/2008 необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.

У пункті 91 Положення №1153/2008 переміщення по службі в іншу місцевість військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані придатними або обмежено придатними до військової служби, але при цьому вони самі чи члени їх сімей мають потребу за станом здоров`я у зміні місця служби (проживання), здійснюється на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Згідно пункту 110 Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:

- між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;

- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії - воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;

- між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.

Підпунктом 7 пункту 252 Положення № 1153/2008 252 передбачено, що військовослужбовці, які переміщуються на інші посади за штатами воєнного часу, а також військовозобов`язані, приписані на посади до військових частин, та резервісти, призначені на посади до військових частин, після призову приступають до виконання обов`язків за цими посадами з моменту їх призначення наказами по стройовій частині відповідно до мобілізаційного призначення.

Відповідно до пункту 14.7 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 р. за №170, призначення (переміщення) військовослужбовців на посади згідно з мобілізаційним призначенням оформляються наказами по стройовій частині та не дублюються наказами по особовому складу. Присвоєння чергових військових звань таким військовослужбовцям здійснюється в установленому порядку наказами посадових осіб, визначених пунктами 42, 43 і 197 Положення.

Як вбачається з оскаржуваного наказу №292 від 12 жовтня 2023 року, такий видано на підставі наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 жовтня 2023 року №158-РС про призначення позивача курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 .

Однак вказаний вище наказ не є предметом цього позову, а доказів його оскарження та визнання протиправним і скасування позивачем до суду не подано.

Суд зауважує, що оскаржуваний у цьому позові наказ №292 від 12 жовтня 2023 року був винесений командиром Військової частини НОМЕР_1 фактично на виконання наказу командування вищого рівня що стосується переміщення військовослужбовця для проходження військової служби і, як наслідок, наказ №292 від 12 жовтня 2023 року пов`язаний із виключенням зі списків особового складу, проведенням розрахунків, компенсації відпусток тощо.

Відтак, сам по собі наказ №292 від 12 жовтня 2023 року не є рішенням про направлення позивача для подальшого проходження військової служби у складі ДШВ України, не є наказом про переведення позивача до іншої військової частини як помилково указано у змісті позовної заяви.

Виражаючи незгоду фактично із переведенням до Військової частини НОМЕР_2 , позивач у цьому позові не оскаржує саме наказ командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 жовтня 2023 року №158-РС про призначення ОСОБА_1 курсантом навчального взводу навчальної роти навчального батальйону Військової частини НОМЕР_2 .

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі N 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі N 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі N 2а-204/12).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Для ефективного судового захисту прав, свобод або законних інтересів особи важливим є обраний позивачем спосіб захисту, який має відповідати природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру протиправного посягання та бути ефективним.

Суд зауважує, що оскаржуючи в даному позові лише наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2023 №292 без оскарження при цьому наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.10.2023 року №158-РС, який і був підставою для прийняття оскаржуваного в цій справі наказу, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки саме по собі скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2023 №292 не призведе до поновлення порушених, на думку позивача, його прав та інтересів, на захист яких подано цей позов.

Суд зазначає та як указано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №826/4406/16, від 15.08.2019 року у справі №1340/4630/18, відсутність порушеного права чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для відмові в позові.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого, зокрема у постановах від 26 травня 2020 року у справі №910/8322/19, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2023 року №292 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_3 надати направлення для проходження позивачем повторного ВЛК для встановлення придатності позивача до служби у Збройних Силах України, то такі також задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими та безпідставними.

Так, суд зауважує, що позивачем у позові не наведено обставин та норм права в обґрунтування вимог про зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_3 надати направлення для проходження позивачем повторного ВЛК.

При цьому суд звертає увагу на те, що у позові наводяться обставини, що передували виданню оскаржуваного наказу від 12.10.2023 №292, та обставини щодо ненадання позивачу відпустки за 2022, 2023 роки і не проведення виплати матеріальної допомоги за 2023 рік. Проте у прохальній частині позову позивачем не пред`являються вимоги щодо визнання протиправними дій Військової частини стосовно ненадання відпусток позивачу та невиплати матеріальної допомоги із зобов`язанням вчинити такі дії.

Указане свідчить про невідповідність змісту позову із його вимогами у прохальній частині.

Наведене дає підстави для висновку про безпідставність та необґрунтованість даного позову.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що доводи позову не свідчать про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 17 травня 2024 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ), відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя О.П. Лелюк