Справа № 200/5617/23
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року справа №200/5617/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Блохіна А.А., суддів: Гаврищук Т.Г., Геращенко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 200/5617/23 (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську в якому просив суд: - визнати бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську протиправною щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення ОСОБА_2 на роботі в період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно); - стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення на роботі, за період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно) у розмірі 15 488,95 грн; - зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Краматорську подати звіт про виконання рішення суду відразу після отримання її копії, про що окремо зазначити у резолютивній частині рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 200/5617/23 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення ОСОБА_1 на роботі в період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно). Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення на роботі, за період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно) у розмірі 15 488,95 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що перебування позивача на військовій службі в принципі виключало можливість фактичного виконати рішення суду про поновлення його на посаді в ТУ ДБР у м. Краматорськ, можливість виконання судового рішення перешкоджали в першу чергу законодавчі обмеження в граничній чисельності працівників ДБР. 28.10.2020 ОСОБА_3 укладений контракт з ІНФОРМАЦІЯ_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. У зв`язку з укладенням позивачем контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на час дії особливого періоду, ТУ ДБР у м. Краматорську 29.10.2020 прийнято наказ № 183-ос про увільнення ОСОБА_2 від роботи на час проходження військової служби. Наказ про увільнення ОСОБА_2 від роботи діяв до дня звільнення його з ТУ ДБР у м. Краматорську, що мало місце 01.03.2021. На теперішній час ОСОБА_1 продовжує перебувати на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з цим, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 200/3363/21-а ОСОБА_2 поновлено на посаді заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР у м. Краматорську з 02.03.2021. При цьому, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ, яким скасовано збереження середнього заробітку за працівниками, які проходять військову службу. Період, за який позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 200/3363/21-а, він проходив військову службу, при цьому проходить її по теперішній час, отримуючи відповідне грошове забезпечення, а тому, з урахуванням набрання чинності Законом № 2352-ІХ, з 19.07.2022 у ТУ ДБР у м. Краматорську відсутнє право нарахування середнього заробітку ОСОБА_4 у період проходження військової служби за контрактом, що виключає в тому числі будь-які легітимні очікування позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про його поновлення на посаді за період з 14.07.2023 по 20.07.2023.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України. Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є громадянином України, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а адміністративний позов ОСОБА_2 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 26 лютого 2021 року №44-ос «Про звільнення ОСОБА_2 »

Поновлено ОСОБА_2 на роботі в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на посаді заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 02 березня 2021 року.

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 02 березня по 16 листопада 2021 року в сумі 563797 гривень 78 копійок.

В задоволенні позовних вимог до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про поновлення на посаді, що є рівнозначною з посадою заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання скасувати в трудовій книжці запис про звільнення ОСОБА_2 , з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді виконується негайно.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2022 апеляційну скаргу ТУ ДБР у м. Краматорську задоволено. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТУ ДБР у м. Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2022 року скасовано. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 залишено в силі.

Наказом ТУ ДБР у м. Краматорську від 21.07.2023 №37-ос «По особовому складу» на виконання постанови Верховного Суду від 30.05.2023 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21а скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську від 26 лютого 2021 року №44-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.

Поновлено ОСОБА_2 на начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 01 березня 2021 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.07.2023 у справі №200/2765/23, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську про визнання бездіяльності протиправною щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 року у справі №200/3363/21-а про поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення на роботі за період з 17.11.2021 до моменту винесення рішення судом у адміністративній справі №200/2765/23 у розмірі - 1344440,86 грн. задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську у період з 17 листопада 2021 року по 18 липня 2022 року щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 року у справі №200/3363/21-а про поновлення на посаді ОСОБА_1 .

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а про поновлення на посаді, за період з 17 листопада 2021 року по 18 липня 2022 року у розмірі 511135,35 грн, з відрахуванням з вказаної суми податків, зборів та обов`язкових платежів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статі 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частинами першою, другою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21.

Предметом спору у даній справі є невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року про поновлення позивача на посаді, та, як наслідок, застосування положень статті 236 КЗпП України.

Судом встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі 200/3363/21, адміністративний позов ОСОБА_2 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 26 лютого 2021 року №44-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » Поновлено ОСОБА_2 на роботі в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на посаді заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 02 березня 2021 року. Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 02 березня по 16 листопада 2021 року в сумі 563797 гривень 78 копійок. В задоволенні позовних вимог до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про поновлення на посаді, що є рівнозначною з посадою заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання скасувати в трудовій книжці запис про звільнення ОСОБА_2 , з посади заступника начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, відмовлено.

Таким чином, з дати постановлення Донецьким окружним адміністративним судом рішення від 16 листопада 2021 року у справі 200/3363/21 у відповідача виник обов`язок виконати судове рішення, зокрема, в частині поновлення позивача на посаді, оскільки в цій частині рішення суду належало виконати негайно.

Відповідач рішення Донецького окружного адміністративного суду 16 листопада 2021 року у справі 200/3363/21 про поновлення позивача на посаді, в порядку, у спосіб та у строк, встановлений судовим рішенням, що підлягало негайному виконанню, не виконав.

Оскільки, відповідачем рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі 200/3363/21 про поновлення позивача на посаді не було виконано вчасно, колегія суддів погоджується з висновок м суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення ОСОБА_1 на роботі в період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно).

Стосовно позовних вимог щодо середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з 14.07.2023 по 20.07.2023 включно, суд першої інстанції зазначив наступне.

Судом встановлено, що наказом відповідача від 21.07.2023 №37-ОС, поновлено позивача на посаді, з 01.03.2021.

Ураховуючи зміст позовних вимог, а також рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/2765/23, яким вирішено питання щодо середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду 17.11.2021 по 18.07.2022 у розмірі 511135,35 грн, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 200/3363/21 з 14.07.2023 по 20.07.2023.

Кількість днів затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 200/3363/21 з 14.07.2023 по 20.07.2023 складає 5 календарних днів.

Рішенням суду у справі №200/2765/23 встановлено «Від відповідача до суду надано довідку згідно якої середньоденна заробітна плата позивача складає 3097,79 грн., середньомісячна заробітна плата позивача складає 60407 грн.»

Враховуючи вказане, середній заробіток ОСОБА_2 за період затримки виконання відповідачем судового рішення становить 15 488,95 грн. (3097,79 грн. х 5 днів) без обрахування податків і зборів.

З даним висновок суду не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначає Закон України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці (далі - Закон № 108/95-ВР).

Частиною 1 статті 1 Закону № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства.

Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

У липні 2022 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до КЗпП України, зокрема, в ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». При цьому, законодавець приймаючи вказаний закон в «Прикінцевих та перехідних положеннях» не вніс застережень, що такі зміни мають зворотну дію у часі та застосовуються до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності.

У зв`язку військовою агресією російської федерації проти України позивач вступив до Збройних Сил України та з 28 жовтня 2020 прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України на посаду осіб рядового складу, призначений на посаду стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_4 .

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Зокрема в частині 3 статті 119 Кодексу законів про працю України замінено слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» на «зберігаються місце роботи і посада».

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, застосуванню підлягають ст. 119 КЗпП України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частин 1-3 ст. 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19.07.2022) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у том числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію російською федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.

З огляду на вказане, Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, згідно з якими у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Вказаний Закон набрав чинності з 19.07.2022.

Суд вважає, що саме з 19.07.2022 у відповідача відсутнє право нарахування середнього заробітку позивачу у період проходження військової служби за контрактом, оскільки з 17.07.2022 внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України.

Суд зазначає, що відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2. 3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.»

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, в свою чергу, виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022.

З урахуванням зазначеного, у позивача з 19.07.2022 відсутнє право на отримання середнього заробітку в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Закон №2352-ІХ набрав чинності 19.07.2022, тобто під час проходження позивачем військової служби, а тому суд застосовує ч. 3 ст. 119 КЗпП України в новій редакції.

Суд також звертає увагу, що у рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав, свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2- рп/2016).

Суд зазначає, що з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом, є виправданим та відповідає Конституції України.

Суд зазначає, що у ч. 3 ст. 119 КЗпП, серед іншого, зазначено, що таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом із тим, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, зокрема, Збройних Сил, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Відтак, із моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ не вбачається правових підстав для виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що затримка виконання судового рішення за своєю суттю носить компенсаційний характер заходів відповідальності для органу, який незаконно звільнив працівника.

Водночас суд вважає, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Наведена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21, від 18 квітня 2024 року у справі № 280/921/23.

У зв`язку з укладанням позивачем контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на час дії особливого періоду ТУ ДБР у м. Краматорську 29.10.2020 прийнято наказ № 183-ос про увільнення ОСОБА_2 від роботи на час проходження військової служби. Наказ про увільнення ОСОБА_2 від роботи діяв до дня звільнення його з ТУ ДБР у м. Краматорську, що мало місце 01.03.2021.

На час спірних правовідносин, з 14 липня по 20 липня 2023 року, ОСОБА_1 перебував на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів зазначає, що у даній справі наявна винятковість спірних правовідносин, адже у період, за який позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, як компенсацію не отриманої заробітної плати, яку він мав би отримати при поновлені на посаді ( з 14 липня по 20 липня 2023 року), він безперервно перебував на військовій службі і у відповідача біло а відсутнє зобов`язання її сплачувати, відповідно до приписів Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ.

Колегія суддів ураховує рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі № 200/2765/23, яке набрало законної сили, яким позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення на посаді, за період з 18 липня 2022 року по 13 липня 2023 року з наведених вище підстав.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі у справі 200/3471/21 про поновлення на посаді, за період з 14 липня 2023 року по 20 липня 2023 року

У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам суду у рамках даного апеляційного провадження.

Пунктом 1 частини 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 200/5617/23 задовольнити частково.

Абзац третій резолютивної частини рішення скасувати. В цій частині постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі №200/3363/21-а, про поновлення на роботі, за період з 14.07.2023 по 20.07.2023 (включно) у розмірі 15 488,95 грн.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 200/5617/23 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 16 травня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Геращенко