Справа № 480/1045/22
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 р. Справа № 480/1045/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, по справі № 480/1045/22

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, в якій просив суд

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.03.2019;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.03.2019;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але неотримане протягом проходження служби за контрактом, речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178, та без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, за цінами предметів обмундирування, визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.01.2019 № 21 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації та утримання за речове майно, строк носіння якого не закінчився";

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену статтею 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період служби з 03.04.2016 по 14.03.2019 індексацію грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період служби з 03.04.2016 по 14.03.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 21 календарний день додаткової відпустки за виконання обов`язків військової служби, пов`язаних з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, за період з 03.04.2016 по 14.03.2019 відповідно до Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 р. № 702, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 до дня прийняття судом рішення в цій справі.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 позовну заяву в частині вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно залишено без розгляду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.03.2019.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 14.03.2019.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період служби з 03.04.2016 по 14.03.2019.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 по день фактичного розрахунку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з вищевказаним висновком суду в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 по день фактичного розрахунку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення позивачем встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 по справі № 480/1045/22 в цій частині скасувати, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закрити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до суду. Оскільки позивача було звільнено 14.03.2019, а до суду він звернувся лише 21.01.2022, тобто з пропуском встановленого законом строку, суд мав залишити позовні вимоги в цій частині без розгляду. Посилається на постанову Верховного Суду від 11.02.2022 по справі №240/532/20.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 по справі № 480/1045/22 сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2019 № 220 позивача звільнено з військової служби в запас у зв`язку із закінченням строку контракту та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

У зв`язку з нездійсненням відповідачем повного та своєчасного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Судом першої інстанції було встановлено, та рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується, що відповідачем було протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 при звільненні грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, а також індексацію грошового забезпечення за період служби з 03.04.2016 по 14.03.2019.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка буде співмірною з урахуванням усіх обставин справи, у розмірі середньомісячного грошового забезпечення позивача.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (тут і далі в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

При цьому Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі № 160/13220/19 зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.09.2022 у справі № 640/26290/20 зазначив, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу здійсненого повного розрахунку (ч. 5 ст. 122 КАС України) (п. 39 постанови верховного Суду).

Згідно встановлених по справі фактичних обставин остаточний розрахунок з ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 проведено не було. Конкретні суми заборгованості мають бути нараховані відповідачем на виконання рішення суду першої інстанції у цій справі (в частині, що не оскаржується).

Оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем у цій справі проведено не було, підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку звернення до суду колегією суддів не вбачається.

Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду від 11.02.2022 по справі № 240/532/20, то колегія суддів зауважує, що фактичні обставини у даній справі (№ 480/1045/22) та у справі № 240/532/20, за результатами розгляду якої Верховним Судом було ухвалено вищезгадану постанову, є відмінними, тому вказаний правовий висновок Верховного Суду не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Так, у справі, що розглядається, остаточний розрахунок з позивачем ще не проведений, натомість у справі № 240/532/20 згідно встановлених судами обставин позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 22.01.2020, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (22.10.2019).

Відтак доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 по день фактичного розрахунку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення, з огляду на наступне.

Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень ст. 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 20.02.2023 у справі № 240/9022/20, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні вихідної допомоги чи компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому аналіз правового регулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно й розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа № 480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, як вже було зауважено колегією суддів вище, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зауважує, що позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, особа звертаючись із позовними вимогами до суду, самостійно обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів і вправі пред`явити в суді ту вимогу, яку вона вважає за необхідне пред`явити, і яка, вона вважає, спроможна поновити її порушене право.

В даній справі позивач обрав спосіб захисту його прав шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити повні суми грошового забезпечення, що належали йому при звільненні, зокрема, грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, а також індексацію грошового забезпечення за період служби з 03.04.2016 по 14.03.2019.

Тобто, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, оскільки позивачу наразі не перераховані та не виплачені спірні грошові суми, що позбавляє суд врахувати критерії оцінки розміру відшкодування, зокрема розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника. Більш того, розмір таких сум, які відповідач заборгував позивачу, наразі не є встановленим, оскільки буде визначений відповідачем в процесі та на виконання рішення суду у цій справі.

Враховуючи, що у даній справі позовна вимога про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні заявлена одночасно з вимогами про зобов`язання нарахувати та виплатити заборгованість з розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим на даний момент неможливо встановити суму, що може належить позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні наразі належить відмовити з огляду на їх передчасність.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.02.2021 по справі № 160/13220/19.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги та про скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 по справі № 480/1045/22 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 по день фактичного розрахунку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволені даної позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 по справі № 480/1045/22 - скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 по день фактичного розрахунку у розмірі середньомісячного грошового забезпечення та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій Л.В. Любчич