Справа № 461/2853/24
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/2853/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника відповідача Шпакової Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом

позивач - ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

до

відповідач - Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури

Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, );

відповідач - головний інспектор з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради

Ковальчук Ігор Володимирович

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, );

представник відповідача - Шпакова Тамара Миколаївна

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1)

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного інспектора з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Ковальчука Ігоря Володимировича про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 19.03.2024;

- стягнути солідарно на користь позивача з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 покликається на те, що постановою головного інспектора з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Ковальчука Ігоря Володимировича про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 19.03.2024 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно з текстом вищевказаної постанови 05 березня 2024 року 10 год 29 хв водієм транспортного засобу GEELY ATLAS PRO д.н.з. НОМЕР_2 здійснено зупинку за адресою: Львів Пасічна 169А, чим порушено вимоги пункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306.

Вищевказану постанову позивач отримав поштою 01.04.2024.

Позивач вважає наведену постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Зокрема, позивач вважає, що посадовою особою відповідача належним чином не був встановлений склад вказаного правопорушення, порушено права позивача, а також порушено процедуру провадження у справі. Відповідачем не надано доказів того, що позивач вчинив адміністративне правопорушення.

Позивач стверджує, що у місці парковки відсутній дорожній знак, невиконання вимог якого йому інкриміноване, що підтверджується долученими ним до позовної заяви фотоматеріалами.

Отже, позивач вважає, що зупинка автомобіля була здійснена без порушення вимог Правил дорожнього руху України.

Відтак, посилаючись на відповідні положення Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, ЗУ «Про автомобільні дороги», ЗУ «Про дорожній рух» та Кодексу адміністративного судочинства, позивач просить заявлені вимоги задовольнити.

Крім того, позивач стверджує, що діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації написання позовної заяви. Зазначену шкоду позивач оцінює у розмірі 10000 гривень

Ухвалою від 12.04.2024 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами встановленими статтею 286 КАС України.

ОСОБА_1 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, згідно якої позовну заяву підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні просила суд поновити строк для подачі відзиву натомість обґрунтованої письмової заяви чи клопотання з цього приводу не надала, а також не подала суду жодного доказу, який свідчить про поважність пропуску такого строку. Відтак, протокольною ухвалою суду у задоволенні відповідного клопотання було відмовлено. Разом з тим, стороні відповідача надано можливість висловити мотиви та доводи, які вона мала намір зазначити у відзиві безпосередньо у судовому засіданні.

Отже, представник відповідача зазначила, що вважає позов безпідставним те необґрунтованим. Зокрема, вказала, що наявна на фотоматеріалах дорожня розмітка засвідчує порушення позивачем Правил дорожнього руху, а тому оскаржена постанова, на думку представника відповідача, є законною. Виходячи з наведеного, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступних доводів та мотивів.

Судом встановлено, що постановою головного інспектора з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Ковальчука Ігоря Володимировича про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 19.03.2024 до повідомлення серії ЛВ №00575326 від 05.03.2024 10 год 29 хв позивача, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень.

Із оскаржуваної постанови вбачається, що 05 березня 2024 року 10 год 29 хв водієм транспортного засобу GEELY ATLAS PRO д.н.з. НОМЕР_2 здійснено зупинку за адресою: Львів Пасічна 169А, чим порушено вимоги пункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306. Цією ж постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Роз`яснено порядок оскарження та виконання даної постанови.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю, щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Розділом 33 Правил дорожнього руху, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР), встановлено вимоги та правила щодо дорожніх знаків для учасників дорожнього руху.

Підпунктом 3.34 пункту 33.3 («Заборонні знаки») розділу 33 ПДР встановлено знак "Зупинку заборонено", яким забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Відповідно до ст. 14-2 КУпАП, адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Режим фотозйомки (відеозапису) передбачає здійснення уповноваженою посадовою особою фото/відеофіксації обставин порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів, а саме: дати, часу (моменту), місця розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомих об`єктів та/або географічних координат, інших ознак наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу. При здійсненні фотозйомки обов`язковою є наявність не менше двох зображень транспортного засобу, отриманих з різних або протилежних ракурсів, а в разі фіксації порушення, що полягає у неоплаті вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування в межах населеного пункту, в якому не впроваджена автоматизована система контролю оплати паркування, обов`язковою є наявність додаткового зображення (зображень), що фіксує відсутність документа про оплату послуг з користування майданчиком для платного паркування під лобовим склом транспортного засобу.

Дослідивши долучені до матеріалів справи фотознімки, які додаються до оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку, що такі не свідчать про наявність обґрунтованих підстав у інспектора для встановлення факту вчинення правопорушення наведеного у оскаржуваній постанові.

Так, зокрема, наведені фотознімки засвідчують розташування (стоянку) автомобіля поряд з тротуаром. Натомість, на вказаних фотоматеріалах не зафіксовано знак "Зупинку заборонено."

Більше того, як вбачається із оскаржуваної постанови, докази вчинення адміністративного правопорушення містяться на сайті: http://www.inspector.lviv.ua: ідентифікатор для доступу - номер постанови. Натомість, за цим посиланням також відсутні докази фіксації зазначеного дорожнього знаку на місці паркування автомобіля, чого представник відповідача у судовому засіданні не заперечила. У свою чергу, доводи представника відповідача щодо наявності розмітки на бордюрі поруч з автомобілем позивача судом відхиляються, адже позивачу інкриміновано невиконання саме вимог дорожнього знаку, а не правил які визначають дії водіїв з врахуванням дорожньої розмітки.

Крім того, слід відзначити, що згідно п. 8.2 ПДР, дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та зі змінною інформацією.

Ухвалюючи рішення у справі суд також враховує наступне.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 24 постанови ПВС України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як наведено у рішенні Конституційного Суду України у справі №1-34/2010 від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки". Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248). Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

В ході розгляду справи суду не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

У цьому контексті суд відзначає, що відповідачу було надано достатньо часу та можливостей реалізувати своє право на подачу суду доказів, а також на виконання встановленого законом обов`язку довести законність правомірності оскарженого рішення. Зокрема, наведене підтверджується тим, що судом відкладався розгляд справи, внаслідок неявки представника відповідача та стороні за її клопотанням надсилались матеріали справи.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, адже в ході розгляду справи не здобуто належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які у своїй сукупності, поза розумним сумнівом, доводять факт вчинення позивачем наведеного вище правопорушення.

За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено відсутність (не доведено наявність) складу вищенаведеного адміністративного правопорушення у діях позивача, зокрема відсутні належні та допустимі докази на підтвердження такого факту і вичерпані можливості отримання таких, суд приходить до висновку, що зазначена постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Разом з тим, виходячи з наведених вище положень ст. 286 КАС України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання оскаржуваної постанови протиправною, зокрема наведення цієї частини вимог у резолютивній частині рішення, адже вирішення цих питань виходить за межі визначені ч. 3 ст. 286 КАС України.

Оцінюючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок відшкодування шкоди за загальною процедурою, визначено положеннями ст.ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Саме на наведені положення посилається позивач, обґрунтовуючи відповідні вимоги.

Згідно ст. 1166 ЦКУ, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

За ст. 1167 ЦКУ, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади чи місцевого самоврядування, визначені статтею 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно ст. 1173 ЦКУ, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ст. 1174 ЦКУ, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до наведених вище норм, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, статті 1173,1174 ЦК України, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними.

При цьому необхідно розрізняти поняття «незаконність дій (бездіяльності) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності їх дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно дост.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Фактично у даній справі доводи позивача зводяться до незгоди з постановою, натомість у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди. Тобто, матеріали справи не містять доказів достатніх для доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого можна було б встановити наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами відповідача моральної шкоди.

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу або органу місцевого самоврядування, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Винесення постанови це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та реагування на нього, які в силу положень КУпАП та КАС України, є предметом оцінки суду при розгляді справи щодо законності притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Дійсно встановлено, що оскаржена постанова підлягає скасуванню. При цьому ключовою підставою скасування даної постанови є саме відсутність доказів вчинення правопорушення.

Факт винесення постанови інспектором та скасування її судом, сам по собі не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди. Так, встановлено, що оскаржена постанова винесена уповноваженою особою, в межах наданих їй повноважень.

Водночас, вказуючи на втрати нормальних життєвих зв`язків, позивач не вказує у чому саме це полягає. Так, наведене позивачем обґрунтування «додаткові зусилля для написання позовної заяви» у даному випадку не можна вважати належним, адже воно не свідчить про спричинення моральної шкоди. Дана обставина швидше вказує на те, що позивач скористався встановленою для нього законодавчою можливістю оскаржити рішення з яким він не погоджується. До того ж, у цій справі, в силу вимог закону і даних про особу позивача, він звільнений від сплати судового збору.

При цьому, сам факт скасування постанови та закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо позивача не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду шляхом скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Факт скасування постанови про притягнення до відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне однозначний, у всіх випадках обов`язковий, наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити:

по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта;

по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст. 77 КАС, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У справах щодо застосування суб`єктом владних повноважень чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача.

В адміністративних справах, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу, обов`язок доказування шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішеннями Кабінету Міністрів України, покладається на позивача.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Отже, у даній категорії справ закон покладає на відповідача обов`язок доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. Натомість, обов`язок спричинення моральної шкоди та обґрунтування її розміру законодавець покладає на сторону, яка заявила відповідну вимогу. Тобто у даному питанні чітко виконується та дотримується принцип змагальності сторін.

При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, внаслідок незаконних дій відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням негативних наслідків, на які він посилався у позовній заяві, обґрунтовуючи моральну шкоду, а також не обґрунтовано належним чином розміру цієї шкоди. Зокрема, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відповідачів.

У даному випадку, постанова винесена уповноваженою особою, позивачу було скеровано її копію в порядку визначеному законом, роз`яснено порядок оскарження даного рішення, позивач скористався цим правом та позов у цій частині судом задоволено, що, за переконанням суду, є цілком адекватною і справедливою сатисфакцією для ОСОБА_1 . Крім того, не можна не відзначити, що даних про те, що позивач був підданий будь-яким невиправданим обмеженням внаслідок винесення постанови (на кшталт позбавлення права керування автомобілем, вилучення транспортного засобу, арешт банківських рахунків для забезпечення сплати штрафу тощо) в ході розгляду справи не встановлено.

З огляду на наведені доводи та мотиви, суд приходить до висновку, що зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення у даній справі та наводячи мотиви його ухвалення, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 543/775/17 зазначено, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім цього, відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору, відтак суд не вбачає за доцільне стягувати з відповідача, який фінансується з бюджету, витрати пов`язані із сплатою судового збору, адже такі дії містять ознаки надмірного формалізму, з огляду на необхідність стягнення коштів з органу, який є бюджетною установою, на рахунок державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 241-246, 286 КАС України,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову головного інспектора з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради Ковальчука Ігоря Володимировича про накладення адміністративного стягнення серії РАП № від 19.03.2024 до повідомлення серії ЛВ №00575326 від 05.03.2024 10 год 29 хв про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

відповідач - Департамент міської мобільності та вуличної інфраструктури

Львівської міської ради

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, );

відповідач - головний інспектор з паркування сектору контролю за дотриманням правил паркування відділу контролю та адміністрування у сфері паркування управління безпеки Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради

Ковальчук Ігор Володимирович

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, );

представник відповідача - Шпакова Тамара Миколаївна

(79008, м. Львів, пл. Ринок, 1).

Повний текст судового рішення складений 14.05.2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький