Справа № 953/1080/24
Суддя: Власова Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 953/1080/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Власової Ю.Ю.,

секретар судового засідання Іоненко С.Р.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

представник позивача: Шевченко Дар`я Станіславівна, м. Харків, вул. Тверська, 54,

відповідач: Департамент Патрульної поліції, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3,

представник відповідача: Бардакова Юлія Василівна,

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

в с т а н о в и в:

Процедура.

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову серії БАД № 516697 від 30.01.2024 про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 122 КУпАП України, а провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із тим, що позивачем не додано доказів сплати судового збору.

Заявою від 19.02.2024 визначені ухвалою суду від 14.02.2024 недоліки позову усунуті.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.02.2024 позовна заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі.

Аргументи учасників справи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що:

ділянка дороги не була позначена дорожніми знаками, які б ставили її до відома, що рух транспортного засобу здійснюється в межах населеного пункту;

місце події правопорушення не відповідає координатам, зазначеним у постанові;

відеозаписи з нагрудних відеореєстраторів не зафіксували ні рух транспортного засобу, ані складання постанови;

фіксація показників здійснювалась не зі штативу, а в ручному режимі, що могло обумовити значну похибку результатів вимірювання та в місці, яке не обладнано відповідним дорожнім знаком.

У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 , посилаючись на правомірність притягнення її до адміністративної відповідальності.

У додаткових поясненнях від 29.02.2024 представник позивача додатково зазначив про відмінність зазначених у постанові місця правопорушення (ділянка дороги Н07, 285 км) та місця розгляду справи (с. Симонівка). За твердженням представника позивача, жодний населений пункт на ділянці автомобільної дороги Н07 від н.п. Пустовойтівка до н.п. Тростянець не позначені дорожніми знаками 5.45. Крім того, представником позивача наголошено на відсутності доказів встановлення дорожнього знаку 5.45 в с. Симонівка на ділянці автомобільної дороги Н07, 285 км. Також зазначено, що з урахуванням координат розташування приладу TruCam LTI 20/20 ТС 008384 та відстані до об`єкта фіксації, транспортний засіб знаходився поза межами населеного пункту.

У заяві про розгляд справи у відсутність особи, яка бере участь у справі, від 28.03.2024 представник позивача додатково зазначив про відсутність відеозаписів з портативних відеореєстраторів, що не дозволяє підтвердити зазначені відповідачем у відзиві обставини.

Участь сторін у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

30.01.2024 поліцейським взводу 1 роти 2 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Оселедець А.С. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №516697, якою позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 122 КУпАП України. За скоєння зазначеного правопорушення позивач підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в дохід держави у розмірі 1700 грн.

Згідно зі змістом постанови, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 30.01.2024 о 12 год. 41 хв. в Сумській області на автомобільній дорозі Н07, 285 км керувала транспортним засобом в населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту», рухалась зі швидкістю 105 км/год, чим перевищила дозволену швидкість руху на 55 км/год та порушила пункт 12.4 ПДР України. Швидкість вимірювалася за допомогою приладу TruCam LTI 20/20 ТС 008384. До постанови додається відеозапис.

Позивачем було виконано постанову на місці зупинки шляхом сплати штрафу в розмірі 1700,00 грн. із застосуванням банківського терміналу.

Релевантне законодавство.

Відповідно до частини 3 статті 41 Закону України «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Правила дорожнього руху (далі ПДР України) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.

Статтею 53 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Пункт 1.10 ПДР України надає визначення термінів, зокрема: населений пункт забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.49, 5.50, 5.51, 5.52.

Водночас, пунктом 12.4 ПДР України передбачено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Так, відповідно до пункту 5.76 ПДР України інформаційно-вказівний знак «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів.

Згідно з пунктом 8.2-1 ПДР України дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Національним стандартом України, який відповідно до пункту 8.2-1 ПДР України встановлює вимоги до застосування дорожніх знаків є ДСТУ 4100:2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування».

Частина 4 статті 122 КУпАП України передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення врегульовано розділом IV КУпАП України.

Відповідно до статті 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 222 КУпАП України органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які стосуються правил дорожнього руху, зокрема, передбачені частинами 1, 2, 3, 4, 6 і 7 статті 122 КУпАП України.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 23 наведеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Частиною 2 статті 283 КУпАП України визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення.

Частиною 3 статті 283 КУпАП України встановлено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною 2 цієї статті, має містити зокрема відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення, та технічний засіб, яким здійснено фото- або відеозапис.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП України встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними, допустимими та достовірними доказами.

У розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення, таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Згідно зі статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель. Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.

Тобто, положення наведеного Закону надають право поліції використовувати докази наявності або відсутності факту правопорушення, лише у разі наявності відповідного посилання в основі оскаржуваного рішення.

Мотиви і висновки суду.

Із змісту оскаржуваної постанови слідує, що позивач, перебуваючи в населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту» порушила швидкісний режим, визначений пунктом 12.4 ПДР України, на 55 км/год. Формулювання обставин адміністративного правопорушення не містить інформації про напрям руху транспортного засобу.

При цьому судом встановлено, що ПДР України, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, не містили інформаційно-вказівного знаку 5.45 «Початок населеного пункту», в той час як знаком, який позначає початок населеного пункту є 5.49. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не міг порушити норми дії того інформаційно-вказівного знаку, який не було передбачено ПДР України.

В оскаржуваній постанові відповідач покликається на наступні докази, які покладено в основу оскарженого рішення: відеозапис та показники вимірювання швидкості руху транспортного засобу приладом LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384.

При цьому, судом встановлено, що поліцейський не виконав вимоги абзацу 4 частини 3 статті 283 КУпАП України: в оскаржуваній постанові не вказав за допомогою якого технічного засобу здійснено відеозапис, що додається до постанови.

Оскільки, запис про наявність додатків до постанови не вказує на індивідуальні ознаки відеозапису, які б вирізняли його з-поміж інших однорідних речових доказів, суд позбавлений можливості в повній мірі достовірності встановити, який саме відеозапис є додатком до постанови.

Дослідивши відеозапис з приладу LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384 вбачається рух транспортного засобу марки Volkswagen Transporter білого кольору, однак низька контрастність зображення перешкоджає розпізнанню номерного знаку. Місцем зупинки транспортного засобу є асфальтована автомобільна дорога, по узбіччі якої відсутня забудована територія, на правому узбіччі вбачається околиця лісу. Наявність, місцезнаходження та стан дорожнього знаку 5.49 «Початок населеного пункту» чи 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» на відеозаписі не зафіксовано.

На долученій до відзиву на позовну заяву фотокартці відсутні географічні координати транспортного засобу під час перевищення встановлених обмежень швидкості, які б дозволяли ідентифікувати його місцезнаходження в населеному пункті. Фотокартка не відображає наявність, місцезнаходження та стан дорожнього знаку 5.49 чи 5.76. Відстань до об`єкта фіксації складає 285,2 м., однак відповідачем у відзиві двічі вказується, що наведення позначки оптичного прицілу здійснюється з відстані 350-450 м. Географічний азимут цілевказання на транспортний засіб приладом не зафіксовано, а тому надана фотокартка не дозволяє встановити напрям руху транспортного засобу у просторі.

Враховуючи зазначене, надані відповідачем докази не містять інформації про місцезнаходження транспортного засобу під час вчинення адміністративного правопорушення у взаємозв`язку із розташуванням знаку 5.49 та зони його дії.

При цьому, суд вважає не релевантним посилання представника позивача на межі населеного пункту Симонівка, які зображено на роздруківці із картографічного вебсервісу Google Maps враховуючи наступне.

Відповідно до пунктів 1.10 та 12.4 ПДР України обмеження швидкості руху транспортних засобів у населених пунктах пов`язано із розташуванням дорожніх знаків 5.49, 5.50, 5.51, 5.52.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок вирішення окремих питань адміністративно-територіального устрою України» населеним пунктом є компактно заселене місце проживання людей, що утворилося внаслідок історичних традицій, господарської та іншої діяльності, має сталий склад населення, власну назву та відокремлену територію із встановленими у передбаченому законом порядку межами.

У контексті дії ПДР України розташування меж населеного пункту пов`язане саме із місцезнаходженням дорожніх знаків 5.49, 5.50, 5.51, 5.52, а не з межами адміністративно-територіальних одиниць, у зв`язку із чим надані представником позивача роздруківки меж с. Симонівка, що виготовлені із застосуванням картографічного вебсервісу Google Maps, не можуть одностайно свідчити, що саме в цих межах були встановлені дорожні знаки 5.49, 5.50, 5.51, 5.52 на місцевості у момент вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на місце розташування на ділянці автомобільної дороги Н07 285 км дорожніх знаків, що позначають початок та кінець населеного пункту (5.49, 5.50, 5.51, 5.52) у момент вчинення адміністративного правопорушення позивачем (о 12:41 30.01.2024), та свідчать про їх відповідність вимогам пункту 8.2-1 ПДР України.

Щодо допустимості показників, отриманих із застосуванням засобу вимірювальної техніки LTI 20/20 TruCAM ІІ №ТС008384 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Абзацами 1-2 частини 2 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» визначено, що перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Згідно з пунктом 20 Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №374, дистанційні вимірювачі швидкості руху транспортних засобів підлягають періодичній повірці.

Відповідно до пункту 20 Міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями, затверджених наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 13.10.2016 №1747, міжповірочний інтервал для вимірювачів швидкості руху транспортних засобів дистанційній складає 1 рік.

Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 07.11.2023 №22-01/29284 свідчить про те, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCAM ІІ №ТС008384 пройшов періодичну повірку.

Згідно з підпунктом 16 пункту 3 розділу IV Порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженому наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 08.02.2016 №193, у разі якщо відбиток повірочного тавра або пломбу пошкоджено чи свідоцтво про повірку втрачено, засіб вимірювальної техніки вважається неповіреним.

Синтаксичний розбір наведеної норми вказує на те, що будь-яка із зазначених обставин має за наслідок визнання засіб вимірювальної техніки неповіреним.

Наявний у матеріалах справи фотознімок вказує на те, що прилад LTI 20/20 TruCAM ІІ №ТС008384 не містить пломби чи відбитку повірочного тавра, що ставить від сумнів допустимість та достовірність отриманих показників швидкості руху транспортного засобу, у зв?язку із чим суд приходить до висновку про недопустимість відеозапису та фотокартки.

В заявленому позові позивач вказував, що відповідачем під час вимірювання швидкості транспортного засобом лазерним вимірювачем швидкості LTI 20/20 TruCAM ІІ №ТС008384 не дотримано положень статті 40 Закону України «Про національну поліцію». З такими аргументами позивача суд погоджується та зазначає наступне.

Так, статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» регламентовано застосування технічних приладів, технічних засобів та спеціалізованого програмного забезпечення.

За змістом пункту 1 частини 1 наведеної статті, поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Зазначені технічні прилади та технічні засоби, поліція може закріплювати на однострої, […] а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Отже, даною нормою закону закріплений порядок застосування, технічних засобів з виявлення та/або фіксації правопорушень, який має бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Інших способів використання технічних засобів, ніж ті, які визначені в статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», не передбачено.

З дослідженого відеозапису лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM ІІ №ТС008384, що у розумінні положень статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» є технічним засобом з виявлення та/або фіксації правопорушень, судом встановлено, що даний прилад не був закріплений (розміщений) в порядку, передбаченому цією статтею, а знаходився в руках поліцейського, яким і здійснювалося вимірювання швидкості.

Такий спосіб застосування приладу, на переконання суду, неможливо визнати таким, що відповідає положенням статті 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Суд вважає, що значення слів «монтований/розміщений», в контексті наведеної статті закону, слід розуміти так, що технічний засіб має бути або ж вмонтований, або ж розміщений стаціонарно (статично), що виключало б можливість його руху під час вимірювання швидкості. При цьому, обидва слова «монтований» та/або «розміщений» стосуються виключно технічного засобу, а не розміщення поліцейського з технічним засобом по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Дослідивши долучену відповідачем відеофіксацію приладу LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384, судом встановлено, що зображення на відеозаписі коливається, що свідчить про те, що в момент фіксації прилад, яким ця фіксація здійснювалась, не був стаціонарно закріпленим. Такі заміри можуть дати більшу похибку, а ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керувала особа.

Крім того, з дослідження настанови з експлуатації приладу LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384 встановлено, що прилад дозволяє здійснювати вимірювання із частотою до 3 вимірювань за секунду, однак результати інших вимірювань швидкості руху транспортного засобу матеріали справи не містять.

Також, суд вважає слушними доводи представника позивача, щодо ймовірного завищення показників приладу через спрямованість лазеру не на кузов транспортного засобу, а на окрему рухому його частину, яка рухається з іншою швидкістю, ніж сам транспортний засіб. Так, настанова з експлуатації приладу вказує на те, що прицілювання на об`єкт, швидкість якого вимірюється у ручному режимі, здійснюється прицільною міткою (перехрестям). На запропонованих у настанові прикладах прицілювання, прилад направлено на центральну частину транспортного засобу, в той час як наявні у справі відеозапис та картка вказують на те, що прилад було націлено на переднє праве колесо, що може обумовлювати недостовірність отриманих даних.

Отже, в спірному випадку відповідачем застосовано прилад LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384 в інший спосіб, ніж те визначено статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію».

З огляду на наведене, суд погоджується з позицією позивача, що надані відповідачем дані з лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM ІІ № ТС008384, не можуть бути визнані достовірними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, обставини якого викладені в спірній постанові.

Згідно з довідкою про надання відеозаписів від 27.02.2024 встановлено, що відеофіксація адміністративного правопорушення та розгляду справи на портативний відеореєстратор не здійснювалася та відеозаписи відсутні.

Суд вважає слушними доводи представника позивача про порушення поліцейським пункту 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 18.12.2018 №1026, згідно з яким включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо).

При цьому, суд відхиляє доводи представника позивача щодо не ознайомлення позивача із правами, передбаченими статтею 63 Конституції України та статтею 286 КУпАП України під час розгляду справи, оскільки позивач власноручним підписом у графі 8 оскаржуваної постанови засвідчив зворотне.

Стосовно доводів позивача про те, що вимірювання швидкості руху працівниками поліції здійснювалось не в межах дії знаку 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці.

Термін «змонтовані/розміщені» узгоджується із правом поліції монтувати/розміщувати технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень по зовнішньому периметру доріг і будівель.

З цією метою у ПДР України передбачено дорожній знак 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», який позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів.

Таким чином, контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним дорожнім знаком, оскільки вказане обумовлено частиною 2 статті 40 Закону України «Про Національну поліцію».

На підтвердження наявності встановленого дорожнього знаку відповідачем долучено копію листа т.в.о. начальника управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції України від 08.02.2021 №1250/41/38/02-2021, адресованого начальнику Служби автомобільних доріг в Сумській області. У тексті листа вказано про фактичне здійснення контролю за дотриманням швидкісного режиму, до встановлення відповідних дорожніх знаків, а також висловлено клопотання про встановлення дорожніх знаків 5.70 «Фото-, відео фіксування порушень Правил дорожнього руху» з табличками 7.2.1 «Зона дії (5 км)» на ділянці автомобільної дороги загального користування державного значення Н-07 Київ Суми Юнаківка, км 280 285. Інформації про результат розгляду зазначеного клопотання матеріали справи не містять, у зв?язку із чим суд відхиляє зазначений доказ у зв?язку із неналежністю.

З огляду на надану представником позивача копію листа Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Сумській області від 27.03.2024 №04/874 із доданою копією проекту організації дорожнього руху на автомобільній дорозі державного значення Н-07 Київ Суми Юнаківка в межах населеного пункту с Симонівка Сумської області, встановлено, що на цій схемі відсутні як дорожні знаки 5.70 «Фото-, відео фіксування порушень Правил дорожнього руху» (у редакції постанови КМУ від 29.09.2021 №1091), так і дорожні знаки 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху». Поряд із тим, позначені на проекті дорожні знаки 5.49 не можуть свідчити про фактичну їх наявність у момент правопорушення.

При цьому суд також зауважує, що фотознімки встановлених станом на 12:41 30.01.2024 дорожніх знаків 5.76 «Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху», відповідачем на підтвердження законності здійснення контролю за дотриманням швидкісного режиму не надано. При цьому, відповідач, з огляду на доводи його відзиву на позов, вважає можливість здійснення вимірювання швидкості і без наявності відповідного знаку.

Також, на проекті нанесені «Кілометрові знаки»: 314-316, які відповідно до пункту 5.68 позначають відстань від початку дороги (населеного пункту, державного кордону, місця прилягання до іншої дороги або від іншого об`єкта згідно з паспортом дороги) до місця встановлення знаку.

Таким чином, суд вважає слушними доводи представника позивача щодо неможливості перебування позивача в межах населеного пункту Симонівка на ділянці автомобільної дороги Н07, 285 км, так як межами цього населеного пункту є 314-316 км.

За таких обставин суд погоджується із доводами позивача, що здійснення вимірювання швидкості за відсутності відповідного дорожнього знаку не відповідає вищезазначеним вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а тому відповідачем порушено порядок застосування технічних засобів вимірювання швидкості.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, відповідачем не наведено достатніх доказів правомірності свого рішення.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно частиною 2 статті 62 усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості; презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абзаци 1-3 пункту 4 рішення ВП КСУ від 26.02.2019 №1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (пункт 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на пункт 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, ретельно дослідивши та перевіривши усі наявні в справі докази, суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання її винною у вчиненні правопорушення під час розгляду справи не встановлено. При цьому всі можливості для усунення сумнівів вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Доводи відповідача, що зазначені у відзиві, та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані, та їм було надано належну правову оцінку.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог частини 1 статті 139 КАС України.

За приписами пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 7, 8, 9, 72-78, 241-246, 286, 293 КАС України, суд

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задовольнити.

Скасувати постанову серії БАД № 516697 від 30.01.2024 про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 122 КУпАП України, винесену поліцейським взводу 1 роти 2 батальйону управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Оселедець А.С.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 122 КУпАП України закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ,

Представник позивача: Шевченко Дар`я Станіславівна, м. Харків, вул. Тверська, 54, РНОКПП: НОМЕР_3 ,

Відповідач: Департамент Патрульної поліції, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3,

Представник відповідача: Бардакова Юлія Василівна, РНОКПП: НОМЕР_4 .

Суддя Ю.Ю. Власова