Справа № 580/2564/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року справа № 580/2564/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу, ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із грошового забезпечення, з 02.04.2019 року по 24.02.2024 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.04.2019 року по 24.02.2024 року, виходячи з її грошового забезпечення за крайні два місяці перед звільненням в сумі 112433,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог представниця позивача зазначила те, що рішенням суду в адміністративній справі № 580/512/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 28.02.2018, із застосуванням базового місяця січень 2008 року. Фактичний розрахунок по виплаті грошового забезпечення відповідач провів 24.02.2024 року в сумі 83626,38 грн.

Таким чином, як зазначає представниця позивача, не провівши повного розрахунку по грошовому забезпеченню в день виключення зі списків частини, відповідач порушив частину першу статті 47 Кодексу Законів про працю України і, як результат, відповідач своїми протиправними діями порушив статтю 117 КЗпП України, а саме: обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України.

Ухвалою від 18.03.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

19.03.2024 представник відповідача подав до суду відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивач був звільнений з військової служби 02.04.2019, і безпосередньо після звільнення у нього не виникло зауважень щодо нарахованих і виплачених йому сум, а до суду він звернувся 21.01.2022, отже, у спір про належні позивачеві суми при звільненні виник через більш ніж 34 місяці після звільнення, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що згідно витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 76 від 02.04.2019 позивача звільнено з військової служби у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 закону України Про військовий обов`язок і військову службу та виключно зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 02.04.2019.

Рішенням від 18.09.2023 у справі № 580/512/22, яке набрало законної сили 26.12.2023, Черкаський окружний адміністративний суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 28.02.2018, із застосуванням базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

На виконання вказаного рішення суду відповідач 24.02.2024 виплатив позивачеві кошти в сумі 83626,38 грн, що підтверджується довідкою № 350/205/128/43 від 09.03.2024 та випискою із банківського рахунку позивача (а.с. 8).

На звернення представниці позивача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасну виплату належних сум грошового забезпечення листом від 06.03.2024 № 36/673 відповідач повідомив, що оскільки рішення суду стосувалось спору про нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби, а не спору щодо отриманих сум при звільненні, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Виконання рішення суду не являється затримкою у виплаті доходу, так як кошти отримуються одноразово в порядку виконання та не мають постійного характеру.

Бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Під час вирішення спору по суті, суд врахував таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

З цього приводу суд врахував правову позицію Верховного Суду у п. 27 постанови від 18.12.2018 (справа № 820/4619/16), згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ (набрали чинності з 19.07.2022) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, обов`язок зі сплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає у роботодавця у разі відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум. У свою чергу, у разі наявності такого спору, обов`язок щодо виплати середнього заробітку виникає після вирішення спору на користь працівника.

Суд встановив, що станом на час вирішення цього спору у провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа № 580/2940/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Предметом спору є: визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати індексації-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 02.04.2019; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різниці грошового забезпечення, що склалася в березні 2018 року в сумі 3925,82 грн, за період з 01 березня 2018 року по 02 квітня 2019 року, з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Таким чином, наразі з позивачем не проведений остаточний розрахунок при звільненні, оскільки залишаються спірними суми індексації-різниці грошового забезпечення (у справі № 580/2940/24). Відтак, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку можуть виникнути після вирішення судом спору у вказаній справі на користь позивача та за обставин не виплати відповідачем середнього заробітку.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про передчасність позовних вимог та про відсутність станом на час прийняття рішення у цій справі підстав для покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких слід відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 17.05.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК