Справа № 380/7067/23
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2024-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

м. Київ

справа №380/7067/23

адміністративне провадження № К/990/9664/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Мацедонської В.Е.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №380/7067/23

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування наказу, поновлення на посаді, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шокало Володимир Степанович, на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року (колегія суддів: головуючий суддя Судова-Хомюк Н.М., судді Онишкевич Т.В., Обрізок І.М.)

ВСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. Позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив:

1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 березня 2023 року за № 208-о з займаної посади;

1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора оперативного відділу управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці;

1.3. стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції.

1.4. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, на його думку, наказ Львівської митниці від 16.03.2023 № 208-о є незаконним, таким, що прийнятий з порушенням норм права, оскільки між ним та відповідачем не було досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк та була відсутня така домовленість щодо визначеної дати звільнення. Крім того, позивач заявив про анулювання заяви про припинення трудового договору за згодою сторін, яку відповідач не взяв до уваги.

ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

2.1. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року позов задоволено повністю.

2.2. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16 березня 2023 року № 208-о.

2.3. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора оперативного відділу управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці з від 16 березня 2023 року.

2.4. Стягнуто з Львівської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу на суму 106264 грн 50 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

2.5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць на суму 19698 грн 35коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

2.6. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у заяві від 16.03.2023 позивач не зазначив дату, з якої сторони дійшли згоди щодо звільнення позивача з посади. На думку суду першої інстанції це суперечить ч. 3 ст. 86 Закону № 889-VIII, за змістом якої обов`язок суб`єкта призначення про звільнення державного службовця з посади за угодою сторін пов`язаний із строком, шо визначений державним службовцем у поданій ним заяві. Закон № 889-VIII передбачає письмову форму для визначення строку звільнення державного службовця з посади за угодою сторін. З врахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не виникло обов`язку для видання наказу про звільнення позивача, оскільки відсутність визначення строку звільнення позивача у письмовій заяві свідчить про недосягнення згоди сторін про таке звільнення.

3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування наказу, поновлення на посаді відмовлено.

3.1. Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції, виходив з того, що подана позивачем заява містить дату її подачі 16 березня 2023 року, що на думку колегії суддів є також і визначеною датою звільнення, містить інформацію про вид звільнення за згодою сторін. На заяві міститься резолюція з визначенням дати оформлення наказу про звільнення позивача 16 березня 2023 року, що суд апеляційної інстанції визнав підтвердженням того, що подана позивачем заява про звільнення за згодою сторін від 16 березня 2023 року є чіткою, зрозумілою та не викликає неоднозначного тлумачення. Сам собою факт направлення позивачем заяв про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не може бути підставою для продовження державної служби без відповідної згоди на це відповідача. З огляду на це суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач дотримався порядку звільнення позивача зі служби в Львівській митниці, а спірний наказ є законним.

ІІ. Касаційне оскарження

4. Не погоджуючись з таким рішенням суду апеляційної інстанції позивач звернувся із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

4.1. Підставою звернення з касаційною скаргою зазначено пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17.

5. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу позивача, за змістом якого висловив незгоду з викладеними заявником в скарзі доводами та повідомив свою думку про правильність висновку суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, просив це судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

IV. Установлені судами фактичні обставини справи

6. Позивач з 20.12.2007 працює в митних органах України.

7. 22.09.2022 наказом Львівської митниці № 1119-0 позивач призначений на посаду головного державного інспектора оперативного відділу управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил шляхом укладення контракту про проходження державної служби.

8. 16.03.2023 позивач прибув до в.о. начальника Львівської митниці Кузніка А.Ю. та подав заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін.

9. Заява позивача написана ним власноручно в присутності в.о начальника Львівської митниці.

10. У заяві про звільнення позивач зазначив підставу припинення трудового договору, а саме: за згодою сторін. Заява датована 16.03.2023 року.

11. На вказаній заяві керівником митниці проставлено резолюцію «В наказ звільнити з 16.03.2023».

12. 16.03.2023 Львівська митниця видала наказ №208-о «Про звільнення ОСОБА_1 » за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

13. Відповідно до Інформаційних довідок з електронної системи охорони здоров`я лікарем загальної практики КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Деснянського району м. Києва» видано медичний висновок про тимчасову непрацездатність з 16.03.2023 по 27.03.2023 пацієнта, котрий ідентифікований у системі НСЗ України.

14. 21.03.2023 на адресу Львівської митниці позивач скерував заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін та з проханням не виносити ніяких наказів.

15. 27.03.2023 на адресу Львівської митниці позивач знову скерував заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін та з проханням не виносити ніяких наказів, за ЕЦП. У прийнятті цієї заяви позивачу було відмовлено.

16. Не погоджуючись із наказом Львівської митниці від 16.03.2023 №208-о, позивач звернувся з цим позовом до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

17. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

19. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

20. За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

21. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

22. Згідно з пунктом 1 статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

23. Відповідно до частини 2 статті 5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

24. Згідно з вимогами статті 83 зазначеного Закону державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

25. За приписами статті 86 вказаного Закону державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

26. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

27. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

28. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

29. Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

30. За загальним правилом волевиявлення сторін трудового договору оформляється шляхом написання працівником заяви про прийом на роботу, а зі сторони власника (роботодавця) шляхом постановлення відповідного наказу про прийняття на роботу.

VI. Позиція Верховного Суду

31. Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

32. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

33. Підставою звернення з касаційною скаргою зазначено пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17.

34. Враховуючи вимоги та обґрунтування касаційної скарги, перегляд оскаржуваного судового рішення буде здійснюватися Верховним Судом в її межах.

35. Предметом оскарження у цій справі є наказ про звільнення позивача з посади.

36. Переглядаючи судову рішення суду апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування цим судом норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.

37. Чинне законодавство не встановлює порядку та строку припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

38. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

39. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

40. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу.

41. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

42. Отже, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

43. Форма домовленостi (угоди сторiн) про звiльнення за цiєю пiдставою не визначена, а це означає, що пропозицiя (iнiцiатива) i сама угода сторiн може бути як у письмовiй, так і в уснiй формi.

44. Якщо працівник подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. У свою чергу суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли працівник і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як відбудеться звільнення.

45. Законність звільнення за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди між працівником і суб`єктом призначення на таке звільнення. Звільнення за угодою сторін здійснюється лише у разі досягнення згоди щодо дострокового припинення трудового договору саме із цієї підстави та погодження сторонами усіх умов звільнення, в тому числі і дати звільнення.

46. На відміну від процедури звільнення за власним бажанням звільнення за угодою сторін можливе у будь-який час, у разі коли між ним та суб`єктом призначення досягнуто домовленості про припинення державної служби з узгодженням ними дати звільнення. Цей строк може бути як більшим так і як меншим від двотижневого строку.

47. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця та суб`єкта призначення.

48. У цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що пропозиція (ініціатива) про припинення державної служби виходила від позивача, який подав заяву 16.03.2023 про звільнення з займаної посади за угодою сторін, не визначивши при цьому бажаної дати звільнення.

49. Поряд із цим суд апеляційної інстанції встановив відсутність доказів, які б свідчили, що подання цієї заяви не відповідає дійсному волевиявленню позивача.

50. Позивач стверджував, що він подавав цю заяву під примусом. Цей факт перевірявся судами шляхом аналізу способу викладення заяви позивачем, способу її подання суб`єкту призначення, процедури її вирішення, що в сукупності дало підстави для оцінки реального волевиявлення особи на припинення державної служби.

51. Верховний Суд наголошує, що право на працю - одне з пріоритетних соціальних прав, закріплених в Конституції України. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). Примус до звільнення - незаконна дія роботодавця, що належить до порушення законодавства про працю. Конституція гарантує кожному громадянинові захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України). Ця гарантія забезпечується шляхом закріплення цілого ряду вимог до порядку, зокрема, припинення державної служби, як виду трудової діяльності.

52. Заява про звільнення за угодою сторін повинна бути справжньою, тобто відповідати волевиявленню особи.

53. У цій справі суд апеляційної інстанції встановив зі змісту заяви позивача, що така заява містить дату її подання, що, на думку суду апеляційної інстанції, є також і визначеною датою звільнення, містить інформацію про вид звільнення за згодою сторін. На заяві міститься резолюція з визначенням дати оформлення наказу про звільнення позивача 16 березня 2023 року. За вказаних обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана позивачем заява про звільнення за згодою сторін від 16 березня 2023 року є чіткою, зрозумілою та не викликає неоднозначного тлумачення.

54. За вказаних обставин Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що доводи позивача про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення з митниці за власним бажанням належними доказами не підтверджені та не спростовані наявними у матеріалах справи доказами.

55. Враховуючи це Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що сукупність вчинених дій як з боку позивача, так і з боку відповідача, свідчать на користь того, що між сторонами досягнуто угоди щодо дострокового припинення державної служби саме з підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII, а не зазначення позивачем у заяві, про звільнення конкретної дати (бажаної дати), з якої він бажає припинити трудові відносини не є підставою вважати, що між ним та роботодавцем не досягнуто згоди щодо звільнення позивача із займаної посади саме за цією підставою.

56. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 640/18748/19.

57. Також Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про безпідставність твердження позивача про неправомірність його звільнення під час перебування на лікарняному, оскільки звільнення працівника не допускається в день його тимчасової непрацездатності, якщо звільнення відбувається за ініціативою роботодавця. Норми чинного законодавства не містять заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника чи за згодою сторін під час тимчасової працездатності працівника. У спірному випадку підставою для звільнення позивача з посади стала заява позивача про звільнення за згодою сторін, а, отже, оскільки розірвання трудового договору відбулося не з ініціативи власника, то обмеження, встановлені частиною третьою статті 40 КЗпП України, на вказані обставини не розповсюджуються.

58. Щодо посилання скаржника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, які скаржник у площині спірних правовідносин цієї справи подає як підставу для касаційного оскарження, відтак і перегляду судового рішення апеляційного суду, то Верховний Суд зазначає, що їх не можна визнавати такими, що містять правові висновки, відмінні від висновків суду апеляційної інстанції в цій справі, позаяк правові висновки у зазначених позивачем справах Верховний Суд формував у контексті правовідносин та фактичних обставин справи, які за своїм змістом, обсягом та юридичною природою не є подібними до тих, які виникли у цій справі, а тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при ухваленні судового рішення, щодо якого подано касаційну скаргу в цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС.

59. Беручи до уваги те, що у цій справі сукупність вчинених дій як з боку позивача, так і з боку відповідача свідчать на користь того, що між сторонами досягнуто угоди щодо дострокового розірвання трудового договору з позивачем за угодою сторін, тому не зазначення позивачем у заяві про звільнення конкретної дати (бажаної дати), з якої він бажає припинити трудові відносини, Верховний Суд вважає таким, що, виходячи із обставин цієї справи, не впливає на законність дій відповідача щодо прийняття оскаржуваного наказу та не створює обов`язкових передумов для поновлення позивача на раніше займаній посаді.

60. Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цього позову з тих підстав, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

61. Водночас, доводи та аргументи позивача Верховний Суд вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених під час її розгляду.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги.

62. Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду та не спростовують висновки суду апеляційної інстанції по суті справи, а тому не приймаються Судом як належні.

63. Висновки суду апеляційної інстанції по суті спору є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

64. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судовому рішенні повно і всебічно з?ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

65. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

66. За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

67. Таким чином, зважаючи на приписи статей 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року залишити без задоволення.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М.В. Білак

В.Е. Мацедонська