Справа № 260/668/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/668/23 пров. № А/857/20922/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Обрізка І.М.,

суддів Сеника Р.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року, прийняте суддею Микуляк П.П. у місті Ужгороді, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі В/Ч, відповідач) про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди в розмірі до 100000,00 грн. передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я КНП «Обласний госпіталь ветеранів війни» Закарпатської обласної ради з 26.04.2022 по 20.05.2022, з 16.06.2022 по 08.07.2022, з 26.09.2022 про 13.10.2022 у зв`язку з отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) пов`язаним із захистом Батьківщини, під час участі в бойових діях та перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів), здійснення забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України; зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду в розмірі до 100000,00 гривень передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я КНП «Обласний госпіталь ветеранів війни» Закарпатської обласної ради з 26.04.2022 по 20.05.2022, з 16.06.2022 по 08.07.2022, з 26.09.2022 про 13.10.2022 у зв`язку з отриманим пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) пов`язаним із захистом Батьківщини під час участі в бойових діях та перебування в районах ведення воєнних (бойових) дій (проведення заходів), здійснення забезпечення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України, з урахування проведених виплат додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд зазначив, що із Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

Таким чином, суд відхилив посилання відповідача, що позивачу необхідно було надати висновок (постанову) ВЛК про тяжке поранення, для продовження виплати, оскільки така норма стосується осіб, які перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Суд визнав непереконливими покликання відповідача на п. 2-1 Постанови №168 щодо встановлення порядку та умов виплати грошової винагороди керівниками відповідних міністерств та державних органів, оскільки Постанову №168 доповнено пунктом 2-1 згідно з Постановою КМ №793 від 07.07.2022, тоді як позивач направлений на лікування після отриманого поранення 18.04.2022.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, В/Ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виплата у розмірі 100000 грн. військовослужбовцям, які перебувають на стаціонарному лікуванні після тяжкого поранення здійснюється на підставі висновку (постанови) військово-лікарської (лікарсько експертної, медичної) комісії. Сержант ОСОБА_2 до військової частини постанову ВЛК про своє поранення не надавав. Також така відсутня у додатках до позовної заяви.

Додаткова винагорода в розмірі 100 000 грн. виплачувалася для позивача включно до його безперервного лікування (від 20.04.2022 до 25.04.2022). Після чого ОСОБА_3 необхідно було надати висновок (постанову) ВЛК про тяжке поранення, у зв`язку із чим виплата у розмірі 100 000 грн. продовжилася б.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сержант ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у В/Ч НОМЕР_1 .

Згідно довідки ТВО командира В/Ч НОМЕР_1 від 13.05.2022 за №476 сержант ОСОБА_1 в період з 24 лютого по 18 квітня 2022 брав участь у бойових діях, та забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії.

18 квітня 2022 під час безпосередньої участі у бойових діях, та забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі підрозділу В/Ч НОМЕР_1 близько 19 години 10 хвилин під час зачистки місцевості поблизу населеного пункту Ямполівка потрапив під обстріл противника артилерійський з калібру 82 мм та 120 мм із танків.

Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 14.10.2022 за №1436 встановлено, що внаслідок артилерійського обстрілу сержант к/сл ОСОБА_1 18 квітня 2022 одержав: МВТ, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку у вигляді цефалгічного, астенічного синдромів, акубаротравму, хронічну двобічну нейросенсорну приглухуватість без порушення барабанних перетинок.

20 квітня 2022 позивач для проходження лікування доставлений до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону у м. Харків з діагнозом: S06.0 Вибухова травма (17.04.22). ЗЧМТ, струс головного мозку з цефалгічним, вестибуло-атактичним синдромами. Акубаротравма. Хронічна двобічна нейросенсорна приглуховатість без порушення барабанної перетинки. Складний короткозорий астигматизм слабого ступеню правого ока. Простий короткозорий астигматизм слабого ступеню лівого ока. Гостра реакція на стрес у вигляді агрипничного, астеничного синдромів.

Госпіталізований до неврологічного відділення де проходив лікування до 22.04.2022, згідно Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3170.

З 22 квітня 2022 по 25 квітня 2022 перебував на лікуванні в КНП ХОР «Обласний клінічний спеціалізований диспансер радіаційного захисту», згідно Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1077.

В подальшому, у зв`язку з отриманими 18.04.2022 травми, під час безпосередньої участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Обласний госпіталь ветеранів війни» Закарпатської обласної ради у періоди:

- з 20.04.2022 по 20.05.2022 відповідно до Виписки №211 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 ;

- з 16.06.2022 по 08.07.2022 відповідно до Виписки №308 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 ;

- з 26.09.2022 по 13.10.2022 відповідно до Виписки №542 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки В/Ч НОМЕР_1 від 08.12.2022 №1767, яка видана сержанту ОСОБА_1 вбачається, що останньому у період перебування на стаціонарному лікуванні не відбувалося нарахування та виплата додаткової винагороди згідно постанови КМУ №168 від 28.02.2022 з квітня по жовтень 2022.

Відповідно до ст.1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (надалі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (далі як і вище - Постанова №168), встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Абзацем 4 п.1 Постанови №168 (в редакції до 19.07.2022) встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Відповідно до абзацу 4 п.1 Постанови №168 (в редакції після 19.07.2022) відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Враховуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди необхідно дві умови за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.

Відтак, безпідставним є покликання відповідача на те, що позивачу необхідно було надати висновок (постанову) ВЛК про тяжке поранення, для продовження виплати.

Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.

Постанову №168 (в редакції від 19.07.2022) доповнено пунктом 2-1 такого змісту: установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Покликання апелянта на те, що сержант ОСОБА_2 до військової частини постанову ВЛК про своє поранення не надавав, відтак йому правомірно було припинено виплату додаткової винагороди не заслуговує на увагу суду, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною першою статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 № 1-зп та від 05 квітня 2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 №2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про неможливість надання Постанові № 168 зворотної дії в часі.

Вірним є висновок суду про те, що після внесення змін Постановою КМ №793 від 07.07.2022 виникли додаткові процедури правового регулювання, які можуть спричинити ускладнення процедури виплати винагороди в розмірі 100000 гривень, тому вказані положення не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Як вже зазначалося судом вище, 18 квітня 2022 позивач отримав поранення, після чого перебував на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я у періоди з 27.04.2022 по 20.05.2022, з 16.06.2022 по 08.07.22, з 26.09.22 по 13.10.22. Таким чином, позивач отримав право на отримання виплати винагороди в розмірі 100000 гривень задовго до прийняття Постанови КМ №793.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене вище, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 липня 2023 року у справі №260/668/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Р. П. Сеник
Т. І. Шинкар