Справа № 140/814/23
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/814/23 пров. № А/857/6866/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гриньків І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року про залишення без задоволення заяви про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду (головуючий суддя Каленюк Ж.В., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у цій справі визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 18 липня 2022 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ); зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 18 липня 2022 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

23 лютого 2024 року позивач в порядку статті 383 КАС України подав заяву про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі №140/814/23 щодо нарахування та виплати з 01 січня 2024 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, виходячи з розрахункової величини мінімальна заробітна плата, а не прожитковий мінімум для працездатних осіб згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

В апеляційній скарзі зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зазначає, що з доданого до заяви рішення від 17 січня 2024 року № 56 вбачається, що до 31.12.2023 позивачу було встановлено підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ в розмірі 5368,00грн, тоді як з 01.01.2024 розмір такого підвищення складає 3200,00грн.

Тобто, до 31.12.2023 нарахування та виплата підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, проведені відповідачем із застосуванням пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-УІІІ (далі Закон №)774-УШ), а з 01.01.2024 із застосуванням статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-ІХ (далі Закон №3460- IX).

Суд вважає такі дії щодо застосування пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №І774-УІІ та статті 8 Закону №3460-ІХ правомірними та відхиляє доводи позивача про те, що боржник протиправно здійснив нарахування підвищення до пенсії з 01.01.2024 саме у розмірі 3200,00 грн, з огляду на таке.

01.01.2017 набрав чинності Закон №1774-УІІІ, та за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві Та перехідні положення» цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

У подальшому, 01.01.2024 набрав чинності Закон №3460-ІХ, статтею 8 якого, визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Отже, оскільки з 01.01.2024 змінилося правове регулювання спірних правовідносин у зв`язку із набранням чинності Законом №3460-ІХ, стаття 8 якого підлягає застосуванню під час виконання рішення суду у цій справі, тому відповідач правомірно керувався нормою статті 8 Закону №3460-ІХ, чинного на час нарахування позивачу, на виконання рішення суду у цій справі, підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ з 01.01.2024, визначивши розмір такого підвищення на рівні 3200,00грн.

На думку суду, у зв`язку із прийняттям Закону №3460-ІХ, з 01.01.2024 положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-УШ до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ на виконання рішення суду з 01.01.2024 повинно виплачуватися із розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що зменшенням 01.01.2024 розміру підвищення до пенсії на виконання рішення суду призвело до порушень статей 22, 64, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про Захист прав людини та основоположних свобод, оскільки Законом №3460-ІХ, який неконституційним не визнаний, змінено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду (1600 гривень), та зміна (зменшення) розміру зазначеної соціальної виплати обумовлена соціально-економічними можливостями держави в умовах воєнного стану, не призвела до позбавлення права позивача на отримання такого підвищення та є конституційно допустимою.

З наведеного слідує, що основним аргументом суду при прийнятті оскаржуваної ухвали є те, що Законом №3460-ІХ, який неконституційним не визнаний, змінено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду (1600 гривень), з огляду на це відповідач мав право змінити розрахункову величину при нарахуванні пенсії на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду но справі № 140/814/23 від 24.02.2023 р. з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на мінімальну заробітну плату, яка є меншою.

Вважає такі висновки помилковими оскільки на виконання вищевказаного судового рішення, ГУПФ у Волинській області до 31.12.2023 проводилось нарахування пенсійних підвищення до пенсії в розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який було встановлено законом станом 01 січня календарного року початку нарахування пенсійних виплат по рішенню суду.

У січні 2024 року він звернувся до суду з заявою щодо зміни розміру прожиткового мінімуму станом на календарний рік виплати пенсії і до заяви додавалось рішення про перерахунок пенсії (витяг з АС ПФУ, знаходиться в матеріалах справи) про нарахування підвищення до пенсії від розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, в якому було визначено, що пенсія на таких умовах (з застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб) призначена довічно.

Окремою ухвалою по справі від 12.01.2024 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів для усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону щодо неналежного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі в частині здійснення нарахування та виплати до 31.12.2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений Законом про Державний бюджет України на календарний рік виплати пенсії.

Тобто, вказаною окремою ухвалою підтверджено зобов`язання відповідача до 31.12.2023 року застосовувати при виконанні судового рішення розрахункову величину - прожитковий мінімум для працездатних осіб.

Після прийняття вказаної окремої ухвали по справі, ГУПФ у Волинській області повідомлю (рішення від 17 січня 2024 року № 56, знаходиться в матеріалах справи), що з 01.01.2024 року нарахування пенсійних виплат проведено в розмірі двох мінімальних заробітних плат, визначених для виконання судових рішень Законом про Державний бюджет на 2024 рік, що становить 3200.00 грн., в результаті такого перерахунку розмір пенсії зменшено.

Таке застосування меншої розрахункової величини при нарахуванні підвищення до пенсії є протиправним, оскільки правове регулювання щодо застосування самих розрахункових величин при нарахуванні підвищення до пенсії після 01.01.2024 року не змінилось, а відтак ГУПФ не мало жодної правової підстави для застосування зменшеної розрахункової величини для обчислення підвищення до пенсії, якою є мінімальна заробітна плати.

Так, 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-УІІ1, та за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Після 01.01.2024 року змін до цієї норми не вносилось і ця норма залишилась після 01.01.2024 року в попередній редакції.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.11.2020 у справі №200/9195/19- а підтримала підхід до застосування положень Закону №1774-УІІІ, у пункті 88 постанови дійшла висновку, що унаслідок уведених Законом №1774-УІІІ змін була змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися для обчислення всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також для обчислення інших платежів та санкцій.

В той же час статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, цей Закон набрав чинності з 01.01.2024.

Зі змісту цієї норми вбачається, що нею визначено розмір мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, якщо мінімальна заробітна плата застосовується для обчислення пенсійних виплат за рішенням суду як розрахункова величина.

Однак ця норма не дає право органам ПФУ змінювати умови пенсійного забезпечення, а саме змінювати саму розрахункову величину, яка застосовувалась раніше для обрахунку підвищення до пенсії, яке нараховується за судовим рішенням, з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на мінімальну заробітну плату станом на 2024 рік, тим самим зменшуючи розмір пенсії та погіршуючи умови соціального забезпечення пенсіонера.

Крім того статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів, або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таку позицію щодо неможливості застосування норм закону, які погіршують раніше установлені, підтримав Конституційний суд України, рішення якого є документами прямої дії.

22.05.2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005. згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя).

В Рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 визначено, що діяльність правотворчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства І прямої ДІЇ норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України. Правові гарантії, правова визначеність пов`язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій, і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Окрім іншого статтями 22 та 64 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, гарантуються право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, яке є такими, що не підлягають звуженню та обмеженню.

Статтею 129-1 Конституції У країни встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив таку залишити без задоволення.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно із частиною шостою статті 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

У даній спірній ситуації судом першої інстанції встановлено, що у цій справі рішенням суду від 24 лютого 2023 року, яке набрало законної сили 28 березня 2023 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 18 липня 2022 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

Для примусового виконання рішення суду 15 вересня 2023 року було видано виконавчий лист №15086/2023р., який стягувачем поданий для примусового виконання та перебуває на цей час на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (постанова про відкриття виконавчого провадження від 14 листопада 2023 року ВП №73297984) (а.с.61).

Окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої у порядку статті 383 КАС України, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі №140/814/23 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону №796-XII, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2022 року, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону неналежного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі №140/814/23 в частині здійснення ОСОБА_1 нарахування та виплати з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеного статтею 39 Закону №796-XII, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії. Встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області строк для надання Волинському окружному адміністративному суду відповіді щодо вжитих заходів за цією ухвалою тридцять днів з дня набрання окремою ухвалою законної сили (а.с.54-55).

З рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про перерахунок пенсії від 17 січня 2024 року №56 вбачається, що з 01 січня 2023 року позивачу було встановлено підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ в розмірі 5368,00 грн, тоді як з 01 січня 2024 року розмір такого підвищення становить 3200,00 грн (а.с.60).

Тобто, до 31 грудня 2023 року нарахування та виплата підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, проведені відповідачем із застосуванням пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), а з 01 січня 2024 року - із застосуванням статті 8 Закону №3460-ІХ.

Залишаючи подану позивачем в порядку ст. 383 КАС України заяву без задоволення, судом першої інстанції правильно враховано, що пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Надалі 01 січня 2024 року набрав чинності Закон №3460-ІХ, статтею 8 якого визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

При цьому, суд підставно врахував правову позицію, викладену в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18, яка полягає у такому.

Передбачена статтею 39 Закону №796-ХІІ доплата є періодичним (щомісячним) платежем, виплата якого, за загальним правилом, не обмежена в часі. Вирішуючи питання про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідні періодичні платежі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суди, у разі відсутності спору про право особи на отримання такої доплати або встановлення такого права в судовому порядку, не мають підстав обмежувати орган, відповідальний за здійснення їх нарахування і виплати, певним часовим проміжком, якщо не відбулося змін у законодавстві. У разі зміни чинного законодавства України, яким регулюються питання соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач повинен керуватися нормами законів, чинних на час призначення (нарахування) виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки з 01 січня 2024 року змінилося правове регулювання спірних правовідносин у зв`язку із набранням чинності Законом №3460-ІХ, стаття 8 якого підлягає застосуванню під час виконання рішення суду у цій справі, то суд першої інстанції вірно вважав, що відповідач правомірно керувався нормою статті 8 Закону №3460-ІХ, чинного на час нарахування позивачу, на виконання рішення суду у цій справі, підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ з 01 січня 2024 року, визначивши розмір такого підвищення на рівні 3200,00 грн, бо з 01 січня 2024 року у зв`язку із прийняттям зазначеного вище Закону №3460-ІХ положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.

Крім того, суд слушно зауважив, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Суд також правильно вказав, що Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визнав неприйнятними заяви, які стосувалися зменшення розміру пенсії чи соціальних допомог, наприклад, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в ухвалі про неприйнятність у справі «Велікода проти України» (Velikoda v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №43331/12, Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» в ухвалі про неприйнятність у справі «Факас проти України» (Fakas v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №4519/11, разової грошової допомоги відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що має виплачуватися щорічно до 5 травня («виплата до Дня перемоги») в ухвалі про неприйнятність у справі «Серебрянський проти України» (Serebryanskyy v. Ukraine) від 03 червня 2014 року, заява №54704/10 внаслідок внесення змін до законодавства. У цих справах ЄСПЛ зазначив, що закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Відтак, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників становили «законне сподівання» у значенні його усталеної практики щодо цього терміну або що в будь-який інший спосіб було втручання у їхнє майно у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про те, що зменшення з 01 січня 2024 року розміру підвищення до пенсії на виконання рішення суду призвело до порушень статей 22, 64, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки Законом №3460-ІХ, який неконституційним не визнаний, змінено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду (1600,00 грн), та зміна (зменшення) розміру зазначеної соціальної виплати обумовлена соціально-економічними можливостями держави в умовах воєнного стану, не призвела до позбавлення права позивача на отримання такого підвищення та є конституційно допустимою.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення суду першої інстанції у цій справі постановлено 24 лютого 2023 року, відтак воно прийняте за іншого, ніж на час подання заяви позивачем в порядку ст. 383 КАС України, правового регулювання, і таке не може братися за основу для визначення розміру спірної виплати за наявності іншої законодавчої бази.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 березня 2024 року про залишення без задоволення заяви про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду по справі №140/814/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді А.Р. Курилець

О.І. Мікула

повний текст складено 15.05.2024