Справа № 460/15147/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/15147/23 пров. № А/857/3489/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Гудимою Н.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиконання вимог п.1 Указу Президента України №173/2002 від 23.02.2002 Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі - Указ №173) при нарахуванні йому грошового забезпечення у період з 01.01.2003 по 01.01.2008 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому надбавку у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), передбачену п.1 Указу №173, за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити премію у відсотках, визначених у наказах командира в/ч НОМЕР_1 за період з 01.01.2003 по 01.01.2008, з урахуванням вже виплачених сум, зобов`язати відповідача відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністру України (далі - КМУ, Уряд) №159 від 21.02.2001 (далі - Порядок №159) нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати частини грошового забезпечення з 01.01.2003 по 01.01.2008, зобов`язати відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ №44 від 15.01.2004 (далі - Порядок №44), здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (далі - ПДФО).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він проходив військову службу у Збройних Силах України (далі - ЗСУ), а отже має право на отримання грошового забезпечення як військовослужбовець ЗСУ. Саме грошового забезпечення військовослужбовців стосувався п.1 Указу Президента України №173.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №244 від 13.11.2008 позивача з 13.11.2008 було виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На запит позивача щодо грошового забезпечення в/ч НОМЕР_1 надано відповідь та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку нарахування грошового забезпечення, зокрема відповідачем не виконувались вимоги п.1 Указу Президента України №173, яким установлена військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячні надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років), яку почали виплачувати військовослужбовцям з 01.01.2003. При цьому, на виконання вимог п.3 Указу №173, в/ч НОМЕР_1 з 01.01.2003 було припинено виплату надбавки у розмірі 40% посадового окладу, зазначене свідчить, що Указ №173 поширює свою дію на військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна надбавка як для військовослужбовців Служби безпеки України, так і для інших військовослужбовців, була встановлена в однаковому відсотковому розмірі та підлягала обчисленню з одних і тих самих складових грошового забезпечення, а саме : 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років). Виплата позивачу надбавки у зазначеному розмірі в період з 01.01.2003 по 01.01.2008 повністю підтверджується матеріалами судової справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.1 Указу №173, військовослужбовцям (крім військовослужбовців Служби безпеки України, Управління державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів та військовослужбовців строкової військової служби) встановлені надбавки у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Виплату цієї надбавки визначено здійснювати з 01.01.2003.

З 01.01.2008 Указом Президента України №1234/2007 від 18.12.2007 Про внесення змін до Указу Президента України №379 від 14.04.1999 та визнання таким, що втратили чинність, деяких указів Президента України упорядковано грошове забезпечення військовослужбовців та визнано таким, що втратив чинність Указ №173, яким було передбачено виплату спірної надбавки.

Отже, позивач, як військовослужбовець, мав право на цю надбавку у період з 01.01.2003 по 01.01.2008.

Відповідач зазначає, що починаючи з 01.01.2003 до 01.01.2008, нарахував та виплатив позивачу спірну надбавку грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за нормами, встановленими для військовослужбовців, на підставі Указів Президента України №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003.

При цьому, як встановлено судом, надбавка у розмірі 100% грошового забезпечення від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за спірний період була нарахована та виплачена позивачу, однак ця надбавка нараховувалась та виплачувалась не на підставі Указу №173, а на підставі Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003, які стосуються військовослужбовців СБУ, а не військовослужбовців ЗСУ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоч норми Указів №925 від 04.10.1996, №568/2001 від 26.07.2001 та №1138цт/2003 від 02.10.2003 на позивача, як на військовослужбовця ЗСУ за контрактом не поширюються, оскільки стосуються військовослужбовців СБУ, водночас, незважаючи на те, що відповідач при виплаті спірної надбавки застосував нормативно-правові акти, які не поширюються на позивача, беззаперечним є той факт, що він отримував таку надбавку, що підтверджується відомостями з карток його особового рахунку за вищевказаний період.

З наведеного слідує, що грошове забезпечення позивача за спірний період не зменшилося, оскільки він отримував спірну надбавку, хоча і на підставі іншого нормативно-правового акта, ніж той, який до спірних правовідносин він просить застосувати.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що розмір премії позивача за спірний період не змінився, оскільки обчислювався з урахуванням вказаної надбавки.

Колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача про те, що він вищевказану надбавку не отримував, позаяк такі аргументи не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами.

При цьому, колегія суддів наголошує, що задоволення позовних вимог фактично матиме наслідком неправомірну подвійну виплату позивачу однієї й тієї ж надбавки, зокрема, як військовослужбовцю СБУ на підставі Указу №925 від 04.10.1996, зі змінами, внесеними Указом Президента України №939/2000 від 31.07.2000, а також як іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців СБУ, Управління Державної охорони України, суддів військових місцевих та військових апеляційних судів, та військовослужбовців строкової військової служби) на підставі Указу №173.

Також, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за спірний період премію, оскільки така позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку в розмірі 100% грошового забезпечення (окладів грошового забезпечення та надбавки за вислугу років).

Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати доходу, то для задоволення цієї позовної вимоги відсутні підстави, оскільки відповідач не порушив строків виплати нарахованого доходу.

Отже, відповідач не допустив протиправну бездіяльність при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за спірний період.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року по справі №460/15147/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук