Справа № 140/35592/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/35592/23 пров. № А/857/5644/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року (головуючий суддя Дмитрук В.В., м. Луцьк) у справі №140/35592/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

11.12.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, в розмірі 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, за перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів в період з 01.02.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, провести нарахування та виплату збільшеної додаткової винагороди до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, за перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, в період з 01.02.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 внести зміни до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 30.11.2023 за №388Д, з урахуванням фактичного перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, зокрема замість «в період з 04.03.2023 по 08.03.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м Краматорськ, с Діброва, Донецької області...» вказати «.. в період з 23.01.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м Краматорськ, с Діброва, Донецької області...».

Позов обґрунтовує тим, що позивач проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 за контрактом. Брав участь у проведенні антитерористичної операції м. Маріуполь Донецької області з 29 04 2015 по 08.06 2017. Вказує, що 09 01.2022 ним було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. У період по 22.01.2023 ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода, відповідно до вимог Постанови №168 в розмірі 100 000,00 грн. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 №22 лейтенанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення та 23.01.2023 справи та посаду заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Позивач зазначив, що територіально приступив до виконання службових обов`язків за посадою в АДРЕСА_1 . В той же час, у відповідності до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 30.11.2023 за №388Д, заступник начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , дійсно, в період з 04.03.2023 по 08.03.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Краматорськ, с Діброва, Донецької області. Однак, ОСОБА_1 вказує, що перебував в АДРЕСА_1 , в період з 23.01.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023. В подальшому позивач дізнався про відсутність відомостей щодо його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, не відображені в журналі бойових дій військової частини НОМЕР_1 (інв. №93/дск від 06.08.2023). Причини відсутності вищезазначених відомостей не з`ясовані, особи, відповідальні за внесення відповідних відомостей не встановлені та як наслідок, всупереч п. 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 №168, ОСОБА_1 не виплачено додаткову грошову винагороду під час дії воєнного стану в період з 01.02.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт зазначає, що відповідачем визнано безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у період здійснення зазначених заходів, в період з 01.02.2023 року по 22.02.2023 року та з 01.03.2023 року по 19.03.2023 року. Дана обставина, підтверджується, зокрема, мотивувальною частиною оскаржуваного рішення та текстом відзиву відповідача. Таким чином, судом першої інстанції та відповідачем фактично визнано факт перебування позивача в районі проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в оскаржуваний період, однак з незрозумілих причин суд першої інстанції надав помилкову, на думку апелянта, оцінку цим обставинам.

09.04.2024 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2023 №22 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення та 23.01.2023 справи та посаду заступника начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Позивач зазначив, що територіально приступив до виконання службових обов`язків за посадою в АДРЕСА_1 .

В той же час, у відповідності до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 30.11.2023 за №388Д, заступник начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , дійсно, в період з 04.03.2023 по 08.03.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Краматорськ, с Діброва, Донецької області.

Однак, ОСОБА_1 вказує, що перебував в АДРЕСА_1 , в період з 23.01.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023.

В подальшому позивач дізнався про відсутність відомостей щодо його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, не відображені в журналі бойових дій військової частини НОМЕР_1 (інв. №93/дск від 06.08.2023).

Причини відсутності вищезазначених відомостей не з`ясовані, особи, відповідальні за внесення відповідних відомостей не встановлені та як наслідок, всупереч п. 1 Постанови КМУ від 28.02.2022 №168, ОСОБА_1 не виплачено додаткову грошову винагороду за період з 01.02.2023 по 22.02.2023 та з 01.03.2023 по 19.03.2023.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 Постанови №168 підставою для виплати військовослужбовцям додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень є те, що військовослужбовці: 1) беруть безпосередню участь у бойових діях; 2) забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Таким чином, наявність однієї із наведених вище підстав повинна бути підтверджена документально. За відсутності документального підтвердження неведених вище обставин право на отримання додаткової винагороди у підвищеному розмірі до 100000 грн не виникає.

Згідно з пунктом 2-1 Постанови №168 порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/а/29, під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів» слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави в районі ведення воєнних (бойових) дій; виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей; виконання бойових завдань у районах бойових дій з виявлення повітряних цілей та ін.

Абзацами 3, 4 пункту 3 Окремого доручення передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2023 №167 «Про виплату додаткової винагороди за лютий 2023 року» наказано виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн із розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 01.03.2023 по 19.03.2023. Також, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2023 №127 «Про виплату додаткової винагороди за лютий 2023 року» наказано виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн із розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 01.02.2023 по 22.02.2023. З рапортів помічника командира начальника служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 вбачається, що він клопотав про виплати військовослужбовцям служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і позивачу, додаткову винагороду за лютий та березень 2023 року в розмірі 30000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Постановою КМУ №168 визначено види додаткових доплат до грошового забезпечення військовослужбовців під час дії воєнного стану: до 30 000 грн - військовослужбовцям, що обраховуються пропорційно, виходячи із календарного періоду проходження служби військовослужбовцем, тобто для отримання грошових коштів по даній категорії, військовослужбовцю за розрахунковий місячний період необхідно фактично нести службу; до 70 000 грн (без урахування попередніх 30 000 грн) військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів протягом місяця; до 100 000 грн (максимально можливий розмір) суми додаткової винагороди, яку військовослужбовець має можливість отримати за місяць. При цьому, виплата цих сум здійснюється пропорційно дням участі в бойових діях, в порядку та на підставі документів вищезазначених судом.

Разом з тим, апеляційний суд не оцінює у якості доказу довідку військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2023 №388Д, оскільки сама по собі видача бойового розпорядження, яке є підставою видачі даної довідки, не є безумовним доказом його виконання військовослужбовцем та його безпосередньої участі у бойових діях чи відповідних заходах, які складаються з метою визначення права військовослужбовця на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168.

Таким чином, колегія суддів вказує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач у вищевказаних періодах брав безпосередню участь у бойових діях або перебував безпосередньо в районах у період здійснення зазначених дій або заходів. Більш того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався з відповідними рапортами у встановленому порядку за виплатою йому додаткової винагороди у розмірі до 100000 грн та отриманням документального підтвердження безпосередньої його участі у бойових діях або забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони із наданням відповідних документів.

Враховуючи наведене, апелянтом на підставі належних та допустимих доказів не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 140/35592/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний