Справа № 620/16587/23
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному обсязі грошового забезпечення у вигляді індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 14.08.2023 із розрахунку 1470,83 грн щомісячно в сумі 10960,06 грн;

- зобов`язати відповідача здійснити доплату грошового забезпечення у вигляді індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 14.08.2023 із розрахунку 1470,83 грн щомісячно в сумі 10960,06 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт, зокрема зазначає, що починаючи з 01.01.2023 по день її виключення зі списків частини, за ним зберігається сума індексації, оскільки, право на індексацію набуто у періоді до січня 2023 року (до зупинення дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення») та, відповідно, щомісячне грошове забезпечення повинно виплачуватися в повному обсязі з урахуванням індексації, що виплачувалася щомісячно, адже, індексація є складовою грошового забезпечення.

Також, апелянт посилається на листи Мінекономіки від 17.02.2023 № 477-05/6809-03 від 21.02.2023 № 4707-05/7400-07 та вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а тому, протягом 2023 року має зберігатися сума індексації заробітної плати та грошового забезпечення, яка виникла за період до січня 2023 року (до зупинення дії Закону).

Крім того, апелянт вважає, що у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення, він був позбавлений набутого права на отримання належного грошового забезпечення, що є обмеженням її права на оплату праці.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Відповідач в обґрунтування своїх доводів зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Також відповідач вказує, що згідно з абз. 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинено на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», тобто виплату індексації грошового забезпечення, тому у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні підстави для здійснення індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року ОСОБА_1 .

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 15 березня 2022 року по 14 серпня 2023 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Як зазначає позивач, з розрахунково-платіжних відомостей щодо розміру грошового забезпечення за період військової служби з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року він дізнався про те, що індексація грошового забезпечення йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Не погоджуючись із ненарахуванням та невиплатою у 2023 році індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного відмовив, зазначивши, що на підставі абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення), тому відповідач, не здійснюючи позивачу нарахування індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Положеннями частини 6 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» закріплено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Нормами ч. 1-2 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

За приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Апелянт вважає, що, починаючи з 01.01.2023 по день її виключення зі списків частини, за ним зберігається сума індексації, оскільки, право на індексацію набуто в періоді до січня 2023 року (до зупинення дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення») та, відповідно, щомісячне грошове забезпечення повинно виплачуватися позивачу в повному обсязі з урахуванням індексації, що виплачувалася щомісячно, адже індексація є складовою грошового забезпечення.

У цьому контексті колегія суддів зазначає, що положеннями абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 зупинено на 2023 рік дію, зокрема, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Отже, у 2023 році проведення індексації грошового забезпечення, в тому числі, і військовослужбовців, не здійснюється з огляду на імперативні приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX.

Вказана норма Закону є чинною та неконституційною не визнавалася, а тому, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Посилання позивача на те, що у цій справі він не заявляв позовних вимог щодо невиплати індексації, яка склалась внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 Порядку №1078, так званої «поточної індексації», не спростовує необхідності застосовувати до спірних правовідносин положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

До того ж, оскільки, дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок проведення індексації грошових доходів населення», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, який прийнятий на виконання вимог ч. 2 ст.6 вказаного Закону, також не застосовується протягом 2023 року.

Доводи апелянта про те, що право на індексацію було набуто в періоді до січня 2023 року, тобто, до зупинення дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, позивач просить зобов`язати відповідача здійснити доплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року, тобто, у період, коли дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» вже було зупинено.

Щодо посилання апелянта на листи Мінекономіки від 17.02.2023 № 477-05/6809-03, від 21.02.2023 № 4707-05/7400-07, слід зазначити, що такі листи-роз`яснення не є нормативно-правовими актами, вони носять інформаційний, рекомендаційний характер, не встановлюють нових правових норм, як і не можуть скасовувати дію чинних законів.

Посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, у вказаному Рішенні Конституційний Суд України надавав оцінку щодо правомірності обмеження строку звернення до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Враховуючи зазначене, відсутній факт протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року.

Щодо посилання апелянта на постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21.03.2023 у справі №620/7687/21, від 05.05.2022 у справі №380/8976/21, від 19.06.2019 у справі №825/1987/17, від 20.11.2019 у справі №620/1892/19, від 05.02.2020 у справі №825/565/17, слід зазначити, що ці судові рішення прийнято Верховним Судом за інших обставин справи та правовідносин, а тому, викладені в них висновки не підлягають застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Щодо доводів апелянта про те, що у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення, він позбавлений набутого права на отримання належного грошового забезпечення, що є обмеженням її права на оплату праці, а також, посилання на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити наступне.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Згідно частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово висловлював правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат. ЄСПЛ не заперечує право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат. Така практика свідчить про достатньо широке «поле» для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.

ЄСПЛ визнає можливість, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, ЄСПЛ у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи й з`ясовує, чи було законним таке втручання, чи мало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується (справа «Valkov and Others v. Bulgaria» (заява N 2033/04); справа «Khoniakina v. Georgia» (заява N 17767/08)).

Колегією суддів, також, враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

З огляду на вказане, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що починаючи з 01 січня 2023 року у відповідача відсутній обов`язок нараховувати та виплачувати індексацію заробітної плати позивачу. Як наслідок, відповідач діяв в межах діючого законодавства України, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименної