Справа № 620/18636/23
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/18636/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участі секретаря Краснової О.Р.,

позивач ОСОБА_1

представника позивача Чепурна Н.В.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

-визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії в разі втрати годувальника з 18.10.2023 відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» протиправними.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , від 18.10.2023 про призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 28.12.2023 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 29.02.2024 вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області поданий відзив на позов, в якому заперечує проти задоволення позову та наголошує, що покійний чоловік позивачки не відносився до кола осіб, що мають право на пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому і позивачка не має права на пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалою суду від 03.04.2024 без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання залучено в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подано відзив на позов, в якому вказав, що рішенням від 29.08.2023 №41 позивачу відмовлено в переході на інший вид пенсії, а саме на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з підстав, що це не призводить до збільшення розміру пенсії.

Ухвалою суду від 22.04.2024 без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження і пизначено справу до судового розгляду по суті на 24.04.2024 о 15 год 00 хв.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов повністю.

Представники відповідачів про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міськвиконкому України 08.12.1995 (а.с.15).

Чоловік позивачки ОСОБА_2 проходив військову строкову службу у період, з 08.09.1063 по 22.11.1966; був учасником бойових дій та мав статус інваліда війни І групи, що підтверджується: військовим квитком серії НОМЕР_2 , посвідченнями серії НОМЕР_3 , виданого 25.05.2005 та серії НОМЕР_4 , виданого 02.02.2021 (а.с.13).

Згідно свідоцтва про смерть від 22.05.2021, серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21).

Позивачці встановлено статус члена сім`ї (загиблих) померлих ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_6 , виданого 25.05.2021 (а.с.13).

Позивачка неодноразово зверталася до пенсійного органу із заявами про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», проте пенсійні органи їй відмовляли.

21.08.2023 позивачка знову звернулася із заявою до пенсійного органу про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», проте Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішенням від 29.08.2023 №41 відмовило позивачці в переході на інший вид пенсії, а саме на пенсію по втраті годувальника на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з підстав, що це не призводить до збільшення розміру її пенсії.

Позивачка, вважаючи порушеними її права та інтереси, звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі, та деяких інших осіб, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон № 2262-XII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно статті 1 Закону №2262-XII особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Згідно статті 1-2 Закону №2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), зокрема, особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону №2262-XII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

В частині 4 статті 30 Закону №2262-XII, зокрема, визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або є особами з інвалідністю.

З матеріалів справи слідує, що чоловік позивачки ОСОБА_2 проходив військову строкову службу у період, з 08.09.1063 по 22.11.1966; був учасником бойових дій та мав статус інваліда війни І групи, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_3 , виданого 25.05.2005 та серії НОМЕР_4 , виданого 02.02.2021 (а.с.13) та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.05.2021, серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 (а.с. 21).

Позивачці встановлено статус члена сім`ї (загиблих) померлих ветеранів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_6 , виданого 25.05.2021 (а.с.13).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачка набула, після смерті її чоловіка (годувальника), право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-XII.

Питання строків призначення пенсій відповідно до Закону №2262-XII врегульовано статтею 50 вказаного Закону.

Так відповідно до частини 2 вказаної статті пенсії відповідно до Закону №2262-XII призначаються членам сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-XII набула після смерті її чоловіка (годувальника), а право на отримання такого виду пенсії набула - з дня звернення за пенсією, а саме 21.08.2023.

Оскільки заяву позивачки від 21.08.2023 про перехід на пенсію по втраті годувальника за Законом №2262-XII розглядало, за принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та рішенням №41 від 29.08.2023 відмовило їй у переході на такий вид пенсії, то суд вважає, з метою ефективного захисту прав позивачки, на підставі частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 41 від 29.08.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 21.08.2023.

В задоволенні позовних вимог щодо визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії в разі втрати годувальника з 18.10.2023 відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» протиправними та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , від 18.10.2023 про призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» слід відмовити, оскільки саме Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності розглядало заяву позивачки від 21.08.2023 та відмовило їй у переході на інший вид пенсії, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Системний аналіз наведеного вище дає підстави дійти висновку, що рішення відповідача не узгоджується з вимогами, встановленими частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підстави для розподілу між сторонами судових витрат згідно статті 139 кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 9, 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 41 від 29.08.2023 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії в разі втрати годувальника, відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію в разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 21.08.2023.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14 травня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005, ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, Дніпро, Дніпропетровська область, 49000, код ЄДРПОУ - 21910427).

Суддя В.В. Падій