Справа № 380/15946/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/15946/23 пров. № А/857/2489/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання: Нор А.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі № 380/15946/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Чаплик І.Д., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 15.01.2024),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за травень та червень 2022 року та премії за травень та червень 2022 року та грошове забезпечення за 31 травня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації до 25.03.2023. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2022 №793-ОД за нез`явлення на військову службу без поважних причин позивачу не виплачено щомісячну премію за травень і червень 2022 року та додаткову винагороду за травень і червень 2022 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі № 380/10204/22 вказаний наказ було визнано протиправним і скасовано. Однак відповідач протиправно не виплачує позивачу щомісячну премію за травень і червень 2022 року та додаткову винагороду за травень і червень 2022 року, незважаючи на скасування наказу, який став підставою їх утримання. Для відновлення свого порушеного права позивач звернувся до суду.

Однак у судовому засіданні 20.12.2023 р. представник позивача подав пояснення, у яких зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн та грошове забезпечення за 31 травня 2023 року. Суд першої інстанції протокольною ухвалою прийняв заяву позивача про зменшення позовних вимог.

Львівський окружний адміністративний суд адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії задовольнив частково, зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за 31 травня 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 р. у справі № 380/15946/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та винести нове рішення, яким задоволити позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за травень та червень 2022 року в розмірі 30 000 грн., а в іншій частині зазначене рішення залишити в силі, без змін. Апелянт вважає, що суд помилково не врахував, що дії відповідача щодо невиплати позивачу грошового забезпечення в повному розмірі суперечать положенням п.п. 13, 14 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260). Також суд не врахував, що відповідач не мав визначених законом підстав станом на липень 2023 року утримувати 30000,00 грн. з грошового забезпечення позивача донарахованого з травень-червень 2022 р.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та винести нове рішення, яким задоволити позовну вимогу позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за травень та червень 2022 року в розмірі 30 000 грн., а в іншій частині зазначене рішення залишити в силі, без змін.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України під час мобілізації. До 25 березня 2023 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01 червня 2022 року № 477-АД «Про призначення службового розслідування для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі солдата ОСОБА_1 » призначено службове розслідування для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі солдата ОСОБА_1 .

За результатами проведеного службового розслідування 30 червня 2022 року складено Акт службового розслідування, який затверджений ТВО командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 .

Згідно з Висновком цього Акта гранатометник 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 старший сержант ОСОБА_1 під час проходження військової служби за мобілізацією під час дії воєнного стану з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, з порушенням вимог статті 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 6, 11, 16, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил Украйни, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 31 травня 2022 року до військової частини НОМЕР_2 не з`явився, перебуваючи поза місцем проходження військової служби до 10 діб (з 31 травня 2022 року по 08 червня 2022 року) використовував службовий час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, поки 08 червня 2022 року усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно з`явився до місця проходження військової служби військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) і заявив про себе, чим допустив адміністративне правопорушення нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю до 10 діб.

30 червня 2022 року командир військової частини НОМЕР_2 виніс наказ № 793-ОД «Про результати службового розслідування проведеного для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі старшого сержанта ОСОБА_1 », яким, зокрема, наказано:

- службове розслідування для встановлення причин та умов, які сприяли самовільному залишенню військової частини гранатометника 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 старшого сержанта ОСОБА_1 , вважати завершеним (пункт 1);

- помічнику командира військової частини НОМЕР_2 з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 : відповідно до пункту 5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил Украйни та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 за нез`явлення без поважних причин на військову службу не виплачувати премію за травень та червень 2022 року гранатометнику 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_1 , провести коригування раніше виплаченого грошового забезпечення»; відповідно до пункту 9.4 Доручення Міністра оборони України № 912/з/29 від 23 червня 2022 року за нез`явлення без поважних причин на військову службу не виплачувати додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» гранатометнику 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 старшому сержанту ОСОБА_1 за травень та червень 2022 року в повному обсязі, провести коригування раніше виплаченого грошового забезпечення (пункт 5);

- командиру мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_2 : скласти протокол про військове адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена за частиною 4 статті 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вчинене старшим сержантом ОСОБА_1 , та скерувати до Яворівського районного суду Львівської області (абзац перший пункту 6).

Вказані обставини були встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі №380/10204/22, тому вони на підставі частини четвертої статті 78 КАС України доказуванню не підлягають.

На виконання вищевказаного наказу відповідач припинив виплати позивачу за червень 2022 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2022 у справі №380/10204/22 визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_2 від 30 червня 2022 року № 793-ОД «Про результати службового розслідування проведеного для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі старшого сержанта ОСОБА_1 ».

На виконання вказаного рішення суду командиром військової частини НОМЕР_2 було видано наказ від 09.06.2023 №1572-АД, яким скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 30 червня 2022 року №793-ОД «Про результати службового розслідування проведеного для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі старшого сержанта ОСОБА_1 ».

Як вбачає колегія суддів з картки грошового забезпечення, за липень 2022 року позивачу було утримано премію в розмірі 13 548,16 грн та додаткову винагороду в розмірі 23 000 грн. За лютий 2023 року позивачу було виплачено додаткову винагороду у розмірі 30 000,00 грн та утримано винагороду в розмірі 7000 грн. У липні 2023 року позивачеві виплачено премію у розмірі 9134,98 грн та 12 539,54 грн та додаткову винагороду у розмірі 43 774,19 грн.

У поясненні до довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення вказано, що донарахування відбулося: у лютому 2023 року - додаткової винагороди у сумі 23000 грн. (з розрахунку 30000 грн на місяць, за 23 дні), у липні 2023 року - за травень 2022 року щомісячної премії у розмірі 7559,42 грн та додаткової винагороди у розмірі 36 774,19 грн.; за червень 2022 року щомісячної премії у розмірі 7811,40 грн та додаткової винагороди у розмірі 7000 грн (з розрахунку 30000 грн на місяць, за 7 днів).

У грудні 2022 року утримано премію у розмірі 100% (8477, 80 грн.), у т.ч. нараховану за 09.2022 року - 3123,40 грн. та за 11.2022 року - 5354,40 грн. Додаткова винагорода (за 11.2022 року) нарахована у розмірі 24000 грн.

У січні 2023 року нарахована додаткова винагорода (за грудень 2022) у розмірі 30000 грн. З неї утримано додаткову винагороду, нараховану за 11.2022 року, у сумі 24000 грн. Інших стягнень не було.

У лютому 2023 року утримано премію у розмірі 20% (1414,26 грн.) та додаткову винагороду у розмірі 100%.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати йому премії та додаткової винагороди за травень і червень 2022 року позивач звернувся до суду.

Як встановлено колегією суддів, відповідач зазначив, що після скасування рішенням суду від 02.12.2022 у справі №380/10204/22 наказу військової частини НОМЕР_2 від 30 червня 2022 року № 793-ОД «Про результати службового розслідування проведеного для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі старшого сержанта ОСОБА_1 » позивачу було проведено виплату премії та додаткової винагороди: у лютому 2023 року було здійснено донарахування та виплату додаткової винагороди з розрахунку 30 000,00 грн за місяць за 23 дні червня, відповідно сума нарахування склала 23 000,00 грн. - у липні 2023 року було здійснене донарахування щомісячної премії за травень 2022 року в розмірі 7559,42 грн, донарахування додаткової винагороди за травень 2022 року в розмірі 36774,19 грн, щомісячної премії за червень 2022 року в розмірі 7811,4 грн, а також додаткової винагороди за решту 7 днів червень 2022 року з розрахунку 30 000,00 грн на місяць (сума донарахування 7 000,00 грн). Однак наказом командира військової частини від 23.06.2023 №1916-ОД позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відмову від виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2022 №1372 ОКП. Пунктом 11 вказаного наказу було утримано додаткову винагороду, передбачену Постановою №168 позивачу у розмірі 30 000 грн. Відтак було проведено коригування нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, тому при нарахуванні додаткової винагороди за травень і червень 2022 року сума нарахування була на 30 000 грн меншою.

Як встановив суд апеляційної інстанції, представник позивача заперечив щодо правомірності таких дій, зазначив що грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, поверненню не підлягає. Позивач не давав згоди на утримання його грошового забезпечення, позасудове утримання грошового забезпечення не передбачено.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, колегія суддів виходить з таких підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

У Рішенні від 06 квітня 2022 року №1-р(II)/2022 Конституційний Суд України зазначив, що частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки» (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини); а також, що з урахуванням вимог частини п`ятої статті 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності (частина друга статті 17 Основного Закону України).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказом міністра оборони України від 07.06.2018 №260 було прийнято Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260).

Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення включає:

-щомісячні основні види грошового забезпечення;

-щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

-одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать:

-винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану;

-допомоги.

Пунктами 1-2 розділу XVI Порядку №260 визначено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.

Абзацом другим пункту 5 розділу XVI Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Відтак, за неявку на службу без поважних причин військовослужбовцю премія не виплачується.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023) з 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Підпунктом 2 пункту 4 Указу №64/2022 Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію, статті 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та абзаців другого восьмого пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28 червня 2023 р. №3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану Кабінет Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якого установлено що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах, зокрема, 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;

з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;

з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;

у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;

у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту);

від 15 000 до 30 000 гривень - військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах) (у розрахунку на місяць пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу).

Абзацом 2 пункту 15 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зазначені у пункті 2 цього розділу, які, зокрема, самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Пунктом 17 розділу І Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначений Міністром оборони України в Окремому дорученні від 23 червня 2022 року №912/з/29, яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01 червня 2022 року.

Пунктом 2 Окремого доручення №912/з/29 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлюється виплата щомісячної додаткової винагороди (пропорційно з розрахунку на місяць) в розмірах:

100 000 гривень - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях та заходах);

30 000 гривень - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).

Пунктом 9.4 Окремого доручення №912/з/29 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.

Таким чином, самовільне залишення військової частини є підставою для невиплати військовослужбовцеві додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.

Як встановлено колегією суддів, відповідач зазначив, що після скасування в судовому порядку наказу від 30 червня 2022 року №793-ОД ним було проведене нарахування додаткової винагороди, зокрема, у лютому 2023 року з розрахунку 30 000,00 грн за місяць за 23 дні червня, відповідно сума нарахування склала 23 000,00 грн. У липні 2023 році було здійснено донарахування додаткової винагороди за травень 2022 року в розмірі 36 774,19 грн, а також додаткової винагороди за решту 7 днів червня 2022 року з розрахунку 30 000,00 грн на місяць (сума донарахування 7000,00 грн).

Як видно з довідок про нараховане та виплачене грошове забезпечення: у липні було донараховано щомісячної премії за травень 2022 року в розмірі 7559,42 грн та за червень 2022 року в розмірі 7811,40 грн. Представник позивача підтвердив факт виплати донарахованих сум за мінусом 30 000 грн., в зв`язку з чим зменшив позовні вимоги і така заява прийнята судом першої інстанції.

Спірними залишилися вимоги щодо стягнення додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у липні 2023 року було здійснене донарахування щомісячної премії за травень 2022 року в розмірі 7559,42 грн, донарахування додаткової винагороди за травень 2022 року в розмірі 36774,19 грн, щомісячної премії за червень 2022 року в розмірі 7811,4 грн, а також додаткової винагороди за решту 7 днів червень 2022 року з розрахунку 30 000,00 грн на місяць (сума донарахування 7 000,00 грн). У липні 2023 року також було здійснено утримання додаткової винагороди за вересень 2022 року в розмірі 30 000,00 грн відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №1976-ОД від 23.06.2023, таким чином фактично сплачена сума на картковий рахунок ОСОБА_1 була на 30000,00 грн меншою від нарахованої у липні 2023 року.

Як встановлено колегією суддів, 23.06.2023 було прийнято наказ командира №1976-ОД «Про результати проведення службового розслідування та з`ясування причин та умов відмови від виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2022 року №1372 ОКП». Пунктом 11 вказаного Наказу передбачено утримати додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022 №168 старшому сержанту ОСОБА_1 за вересень 2022 року в повному обсязі та провести коригування раніше виплаченого грошового забезпечення.

Відтак суд апеляційної інстанції встановив, що додаткову винагороду, яку позивач мав отримати за травень 2022 року, було фактично нараховано, однак не виплачено у зв`язку з утриманням додаткової винагороди за вересень 2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2023 №1976-ОД.

Водночас колегія суддів зазначає, що фактично відповідач нарахував позивачу додаткову винагороду, щодо якої виник вказаний спір, але утримано у зв`язку з виконанням іншого наказу відповідача від 23.06.2023 №1976-ОД.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що вказаний наказ та вчинення відповідачем дій, спрямованих на його виконання, не були предметом розгляду у вказаній справі.

З наведеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн.

Доводи представника апелянта про відсутність згоди ОСОБА_1 на утримання його грошового забезпечення суд вважає безпідставним, оскільки така згода є обов`язковою при утримання виплаченого грошового забезпечення, яке пов`язано з помилкою його нарахування та виплати, а в спірному випадку утримання грошового забезпечення було здійснено на підставі наказу відповідача від 23.06.2023 №1976-ОД.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі № 380/15946/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич
Повний текст постанови складено 13.05.2024 р., у зв`язку із перебуванням судді Глушка І.В. у відпустці з 09.05.2024 р. по 10.05.2024 р. включно.