Справа № 755/2865/24
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №:755/2865/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.

з секретарем Локотковй І.С.

за участі сторін

позивача Тісецького О.

представника відповідача Хоржевський Е.Д.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України. Свої вимоги мотивує, зокрема, тим, що 01.02.2024 року відносно позивача заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Петров Д.В. виніс постанову серія ПН МКМ №014409 від 01.02.2024 року про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного проступку,відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 203 КУпАП, у розмірі 5100 грн. Цього ж дня надали для ознайомлення рішення від 01.02.2024 року про примусове повернення мене до країни походження або третьої країни та зобов`язання покинути територію України до 28.02.2024 року. Під час фіксації надав пояснення про мотиви прибуття в Україну у листопаді 2021 року - незгода із діями керівництва Республіки Білорусь під час народних протестів 2020 року, побоювання за життя та здоров`я як їх учасник. Так, він затримувався за участь у мирних зібраннях, учасники якого висловлювали свою незгоду з діями режиму ОСОБА_2 , у зв`язку з чим йому було двічі призначено стягнення - 15 діб і 10 діб адміністративного арешту, які я повністю відбув. Після початку повномасштабної війни 24.02.2022 року він проживав у м. Одеса і став займатися волонтерською діяльністю, спрямованою на допомогу Силам оборони і безпеки України, а також цивільному населенню. Він є волонтером БО "БФ "Пісочниця Одеси" з березня 2022 року, БО "їжа життя Одеса" - з березню 2022 року, ТО "Сустреча" - з січня 2024 року. Брав участь у проведенні спільних заходів співробітників поліції та громадських формувань в Одеській області щодо запобігання, виявлення та припинення порушень правового режиму воєнного стану. В мотивувальній частині рішення заступник начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 посилається на складення протоколу про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП та констатує порушення вимог статей 4,9,15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З цим висновком він погоджується, оскільки протокол є засобом фіксації ознак адміністративного проступку. Безпосереднє рішення виноситься в ході розгляду справи і складається у формі постанови. В основі рішення закладена постанова, яка наразі не набрала законної сили. Вважає рішення передчасним.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін призначено судовий розгляд.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення даного позову з підстав викладених в відзиві на позовну заяву. Так, з відзиву вбачається, що, що 28.11.2022 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на тимчасове проживання Позивачу на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку. Дата останнього перетину кордону 24.11.2021 через ПП «Нові Яриловичі». Позивач був документований посвідкою на постійне проживання яка була скасована, а також скасовано дозвіл на імміграцію. 01.02.2024 було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства на підстав скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання. А також з зобов`язанням покинути територію України у термін до 29.02.2024. Вказане рішення було вручене позивачу, про що свідчить розписка про отримання вищезазначеного рішення. У той же день відносно Позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. Та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

01 лютого 2024 року було виявлено громадянина Білорусії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, як такого, що порушив правила перебування іноземців в Україні.

01.02.2024 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС У м.Києві та Київській області Кошицьким А.Л. складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , з якого вбачається, що 01.02.2024 року було виявлено громадянина Білорусії ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.

01.10.2023 року заступником начальника ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області ОСОБА_3 було розглянуто матеріали адміністративної справи та винесено постанову серії ПР МКМ № 014469 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень. Адміністративне стягнення у вигляді штрафу було сплачено у повному обсязі.

01.02.2024 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області Артуром Кошицьким було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства з зобов`язанням покинути територію України у термін до 29.02.2024 року.

Дане рішення прийнято у присутності перекладача та ознайомлено позивача 01.02.2024 року, що підтверджується підписом.

З пояснень позивача вбачається, що він прибув на територію України 24.11.2021 року через ПП «Нові Яриловичі» та після цього територію України не покидав, що підтверджується копією паспорта позивача.

21.09.2022 року ОСОБА_4 було продовжено строк перебування на території України до 29.11.2022 року.

Рішенням відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців на осіб без громадянства Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 28.11.2022 року ОСОБА_4 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Позивач просить скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності проте в судовому засіданні визнає, що будучи іноземцем він порушив законодавство про правовий статус іноземців та території України. Також просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області від 01.02.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни з тих підстав, що в мотивувальній частині рішення про примусове повернення до країни походження є посилання на постанову про накладення адміністративного стягнення, проте постанова оскаржена до суду, а тому не набрала законної сили, отже посилання на неї є передчасним. Крім цього, під час повномасштабного вторгнення, він як волонтер, так із залученням власник коштів, бере активну участь у гуманітарних та соціальних проектах України, спрямованих на допомогу Силам оборони і безпеки України, а також цивільному населенню. Обставини діяльності позивача під час прийняття рішення не були досліджені, а тому не було встановлено наявність беззаперечних підстав для примусового повернення до країни походження або третьої країни іноземця та які б свідчили про правомірне втручання держави у права людини.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно частини 3 статті 3 вказаного Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Так, згідно із частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що позивач з 29.11.2022 року по 01.02.2024 року, момент прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, перебував на території України без законних підстав, а тому позивачем порушено покладений на нього чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

За таких обставин підстав для скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності від 01.022024 року не має, що тягне за собою відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

У частині п`ятій цієї ж статті визначено, що рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, службова особа якого супроводжувала іноземця та особу без громадянства, яку примусово видворено за рішенням органу Служби безпеки України, інформує такий орган про виконання рішення про примусове видворення.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Як встановлено судом, у громадянина Білорусії ОСОБА_1 відсутні будь-які документи, які надають йому право перебування на території України. Позивач, громадянин Білорусії, досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове видворення не може бути застосоване.

Наведені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що відповідач ухвалюючи 01.02.2024 рішення про примусове видворення з України до країни походження або третьої країни громадянина Білорусії ОСОБА_1 , діяв у межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законами.

Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що оскаржені рішення оформлено та прийнято у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Що стосується посилання позивача на наявні в Республіці Білорусь обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача. Наявність постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності постановлених 07.03.2021 року та 11.11.2020 року, не свідчить про наявність подальшого його переслідування. Інших, належних та допустимих доказів наявності переслідування позивача з мотивів його політичної позиції, суду не надано.

Суд звертає увагу позивача, що за наявності обґрунтованих підстав вважати можливість переслідування позивача у країні походження, останній не позбавлений можливості виїхати або бути примусово повернутий до третьої країни.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, за результатом дослідження наявних у справі матеріалів, а також аналізу повідомлених сторонами обставин, судом встановлено відсутність належних та достовірних доказів на спростування зазначених у оскаржуваній постанові та оскаржуваному рішенні обставин.

Між тим, в контексті спірних правовідносин доцільно зазначити, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).

Аналізуючи усі вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності та оскаржуване рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства прийняті уповноваженою особою за наявності підстав визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до норм згадуваного Закону, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову та відповідно відсутності підстав для скасування постанови від 01.02.2024 року та рішення від 01.02.2024 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 9, 13, 26, 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 139 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України відмовити

Відповідно до частини шістнадцятої статті 289 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копії повного рішення суду видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення рішення. Учасникам справи, які не були присутні під час проголошення, невідкладно надіслати копії рішення суду.

Повний текст рішення складено 14.05.2024 року.

Суддя Н.О.Яровенко