Справа № 460/1404/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/1404/24 пров. № А/857/5675/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Сарненського відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року, прийняте суддею Комшелюк Т.О. у місті Рівному, у справі за позовом ОСОБА_1 до Сарненського відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Сарненського відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі ДВС, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору у ВП №54180849 від 01.12.2023.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 позов задоволено.

Суд виходив з того, що з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП № 54180849 від 01.12.2023 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 30010 грн, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі.

Суд зазначив, що із заяви стягувача про закінчення виконавчого провадження, а також долучених до справи доказів, ОСОБА_1 самостійно вчинено дії щодо погашення заборгованості за виконавчим листом № 572/2166/14-ц від 22.08.2014 в повному обсязі.

Доказів того, що вказана заборгованість повністю чи частково стягнута державним виконавцем немає.

На думку суду, факт закінчення виконавчого провадження з підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404, є належною та достатньою підставою для стягнення з боржника виконавчого збору однак, розмір такого виконавчого збору становить 10 відсотків фактично стягнутої суми, а не суми що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

З огляду на викладене у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі як і раніше Закон № 1404-VIII) в редакції до 28.08.2018 була відсутня норма щодо обов`язковості винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору після відкриття виконавчого провадження, оскільки про суму виконавчого збору одразу зазначалося у постанові про відкриття виконавчого провадження.

У постанові про відкриття виконавчого провадження № 54180849 від 23.06.2017 п.3 зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 30010 грн.

Виконавче провадження № 54180849 було відкрите під час дії Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 28.08.2018 та продовжено під час дії Закону №1404-VIII в новій редакції. Водночас, винесення оскаржуваної постанови про стягненню виконавчого збору здійснювалось на підставі Закону № 1404-VIII в новій редакції.

27.06.2022 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника з урахуванням суми виконавчого збору.

За час перебування виконавчого документу на виконанні, боржником не вчинялися жодні дії спрямовані на погашення заборгованості. Заборгованість погашена на момент направлення самої заяви, тобто через шість років після відкриття виконавчого провадження.

Оскільки, 01.12.2023 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі ч.1 п.9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», з метою не порушення вимог законодавства, того ж дня державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору, що передбачає стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» та відкрито нове виконавче провадження з примусового виконання не стягнутого виконавчого збору.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в позові.

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на виконанні Сарненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження № 54180849 з примусового виконання виконавчого листа № 572/2166/14-ц від 22.08.2014 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 297128,76 грн боргу на виконання умов договору кредиту № 011/0003/108063 від 27.12.2012; 2971,29 грн судових витрат, про що 23.06.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

27.06.2022 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

30.11.2023 стягувач звернувся до Сарненського районного відділу державної виконавчої служби із заявою, в якій просив закінчити виконавче провадження у зв`язку із погашенням заборгованості за виконавчим листом № 572/2166/14-ц від 22.08.2014 про стягнення солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 297128,76 грн боргу на виконання умов договору кредиту № 011/0003/108063 від 27.12.2012; 2971,29грн.

01.12.2023 державним виконавцем, ВП № 54180849, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання виконавчого документа відповідно до заяви стягувача про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі).

01.12.2023 державним виконавцем винесено постанову ВП № 54180849 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 30010 грн.

01.12.2023 державним виконавцем винесено постанову ВП № 73484467 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 30010 грн.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із статтями 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі як було зазначено - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII).

Згідно із статтею 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII у цій же редакції виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018, внесено зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ. З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З моменту відкриття спірного виконавчого провадження та до прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору в редакції статті 27 Закону № 1404-VIII, що визначають базу обрахунку виконавчого збору, змінювались, а саме: в період до 28 серпня 2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Верховний Суд у справах № 420/4279/19, №420/769/19, №1340/5053/18, №400/878/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника, а виконавчою службою фактично не стягнуто з нього коштів за виконавчим листом у повному обсязі, тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі.

Слід також урахувати, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає вірним висновок суду першої інстанції у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже ця постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.

Зазначене вище відповідає позиції Верховного Суду, який у своїй судовій практиці неодноразово висловлювався з питання застосування положень частини другої статті 27 Закону №1404 за обставин, коли виконавче провадження відкрито за Законом №1404 у редакції, що діяла до набрання чинності змінами, внесеними згідно із Законом №2475-VIII, тобто до 28 серпня 2018, а постанову про стягнення виконавчого збору винесено вже після цієї дати і його розмір розраховано відповідно до Закону №1404 у редакції Закону №2475-VIII, при цьому кошти за виконавчим документом не стягнуто. Зокрема, у постановах від 14 травня 2020 у справі №640/685/19, від 15 жовтня 2020 у справі №280/5959/19, від 28 жовтня 2020 у справі №400/878/20, від 21 січня 2021 у справі №640/3430/19, від 28 січня 2021 у справі №420/769/19, від 08 липня 2021 у справі №480/5242/19 , від 06 квітня 2023 у справі №640/20994/21, від 14 березня 2024 у справі №280/7418/23, від 22 грудня 2023 у справі № 640/38220/21.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Сарненського відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №460/1404/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 13.05.2024.