Справа № 947/640/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 947/640/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить:

Стягнути матеріальну шкоду у розмірі 26 000, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 36 000, 00 грн. з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач з 05.06.2017 року припинив нарахування та виплату пенсії, а пізніше призначення та виплату пенсії з 02.12.2017 року до 05.06.2017 року. Виплата та нарахування пенсії було поновлено рішенням суду по справі №520/14034/17. Позивачка зазначає, що відповідачем вказане рішення суду було виконано та виплачено пенсії за вказаний у рішенні суду період. Проте, вважає, що унаслідок таких протиправних дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії їй було завдано матеріальну та моральну шкоду. Позивачка наголошує, що через неотримання належних їй пенсійних виплат вона була позбавлена коштів на проживання, вона не могла у повному обсязі придбати життєво необхідні ліки, що відобразилось на погіршенні її стану здоров`я; вона вимушена була брати кошти у сина (5000 грн.), які необхідні були йому на ремонт квартири. Через невиплату пенсії вона не могла сплачувати комунальні послуги по квартирі, у зв`язку з чим їй було припинено субсидію та виникла заборгованість. Згідно розрахунку, за період із 05.06.2017 року по 05.10.2017 року та до 01.01.2020 року (тобто за 31 місяців) у розмірі 30000 грн., з яких обов`язкова сума відшкодування 5000 грн., кошти витрачені на ліки за 2017 рік становить 12000 грн., за 2018 рік 22000 грн.. З огляду на викладене, позивачка просила відшкодувати їй матеріальну шкоду у розмірі 26000 грн. та моральну шкоду у розмірі 34000 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року цивільну справу прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року замінено Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Одеса на його правонаступника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси 05.03.2020 року передано цивільну справу №947/640/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди до Приморського районного суду м. Одеси.

Не погоджуючись з ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року позивачка оскаржила її до Одеського апеляційного суду.

Постановою Одеського апеляційного суду м. Одеса від 28.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року - без змін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.04.2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2021 року позивачка оскаржила її до Одеського Апеляційного Суду та ухвалою від 06.10.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2021 року скасовано і провадження у справі закрито з підстав того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Також роз`яснено позивачці, що вона має право протягом десяти днів з дня отримання нею ухвали від 06.10.2023 року подати заяву про передачу справи до суду адміністративної юрисдикції.

24.10.2023 року позивачка звернулася до Одеського Апеляційного Суду про направлення матеріалів даної справи до Одеського окружного адміністративного суду за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Одеського Апеляційного суду від 05.12.2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено, матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди направлено до Одеського окружного адміністративного суду за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями справу №947/640/20 передано на розгляд судді Марину П.П.

Ухвалою від 20.12.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №947/640/20 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

08.04.2024 року від позивачки до суду надійшли письмові доповнення до позовної заяви в яких остання зазначає, що із-за протиправних дій відповідача, а саме припинення нарахування та виплати пенсії, а пізніше призначення та виплати пенсії, позивачці була нанесена серйозна матеріальна та моральна шкода, так як вона була позбавлена засобів існування. Відсутність довідки про доходи (розмір пенсії) позбавило позивачку можливості отримати соціальну допомогу, компенсація за ліки складає 26 000,00 грн., погашення заборгованості за квартиру у розмірі 34 000,00 грн. Внаслідок відсутності засобів існування привело до необхідності витрачати кошти свого сина, які були виділенні йому Київською державною адміністрацією на ремонт квартири 16 000,00 грн., а також було витрачено кошти сина позивачки які були йому виділенні як матеріальна допомога в 2017 році 5000,00 грн.; в 2018 року 5000,00 грн.

Позивачка також наголосила, що сума матеріальної шкоди склала 86 000,00 грн., крім того, у зв`язку з тим, що кошти які її сину були виділені державною адміністрацією на ремонт квартири у сумі 16 000,00 грн., були витрачені на потреби позивачки, останній був позбавлений можливості отримати кошти від адміністрації на подальший ремонт квартири в 2018 році та на придбання побутової техніки в 2021 році, 2023 році. Із-зі відсутності засобів для повного курсу лікування, які були спричинені протиправними діями відповідача, у позивачки погіршився стан здоров`я. У зв`язку з накопленою заборгованістю по квартплаті, були відкритті справи про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за електроенергію «Енергозбут», «Водоканал», ЖКС, які позивачка відсудила, що в свою чергу призвело до додаткового фізичного навантаження, переживання, приниження та позору.

Також позивачка зазначає, що недоотриманні грошові засоби та вимушені затрати: за лікарські засоби 26 000, 00 грн.; - заборгованість по квартплаті 34 000, 00 грн.; на ремонт квартири 16 000, 00 грн.; матеріальна допомога 10 000,00 грн., а також у зв`язку зі зростанням цін на життя: підвищенням цін на ліки, накоплена заборгованість по квартплаті, підвищення цін на ремонт квартири та будматеріали, матеріальна допомога. Ціни у 2018 році та ціни у 2024 році підвищились. У зв`язку з чим, позивачка вважає, що сума матеріальної та моральної шкоди склала 90 000,00 грн., а саме: за закупівлю ліків за рахунок сина позивача у розмірі 26 000, 00 грн.; за утворену заборгованість по квартплаті 34 000,00 грн.; витрати не за призначенням 16 000,00 грн.; матеріальна допомога 10 000,00 грн.; за нанесення моральної шкоди 90 000,00 грн. а також стягнути з відповідача судові витрати.

Від відповідача 26.12.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України. Відповідач вважає, що надані позивачем докази не свідчать про наявність винних дій органу пенсійного фонду у завданні збитків позивачу, їх причинно-наслідкового зв`язку, а також не зрозуміло з чого виходила позивачка, визначаючи розмір матеріальних збитків у сумі 26000,00 грн., розрахованих в період з 05.06.2017 року по 05.10.2018 рік, та до 01.01.2020 року. Також, надані позивачем докази (квитанції на придбання ліків, виписки із медичних карток, рахунку по комунальним послугам) не свідчать про завдання в результаті невиплати пенсії та ліки призначені у зв`язку з цим. Зокрема, з розрахунку по комунальній заборгованості не можливо встановити, за який період виникла дана заборгованість; через виписок із медичних карток наявні ті, що не мають відношення до позивача, а стосуються її сина, надані позивачкою квитанції на придбання ліків датовані за період з 2016 року по 2018 рік, а отже виходять за межі предмету доказування, оскільки припинення пенсійних виплат виникла в червні 2017 року.

Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди, останній наголошує, що відшкодування моральної шкоди є те, що вона повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншими порушеннями прав, свобод та інтересів суб`єкта публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю, стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином на думку представника відповідача позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, непідтвердженими та задоволенню не підлягають.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1953 року народження, АДРЕСА_1 , є інвалідом дитинства 2 групи, безстроково, непрацездатна і проживає разом з сином ОСОБА_3 , 1977 року народження, інвалідом дитинства 2 групи безстроково.

Київським районним судом м. Одеси розглядався адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одеса про зобов`язання здійснити дії по відновленню виплати пенсії (справа №520/14043/17) та 14.05.2018 року судом було винесено рішення, яким позов задоволено: визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одеса щодо припинення ОСОБА_1 пенсійних виплат та зобов`язано Центральне об`єднання управління Пенсійного фонду України в м. Одеса поновити пенсійні виплати ОСОБА_1 із моменту припинення їх виплат.

Як вбачається з матеріалів справи, дане рішення суду набрало законної сили та було виконано відповідачем у повному обсязі, про що зазначає позивачка у позові та відповідач у відзиві на позов.

За розглядом справи № 520/14043/ Київським районним судом м. Одеси було встановлено зокрема такі обставини: 24.01.1984 року ОСОБА_1 звернулась за призначенням пенсії, з 10.12.1984 року позивачка отримувала пенсію по 3 групі інвалідності, а з 01.12.1990 року пенсія перерахована по 2 групі інвалідності від загального захворювання.

З червня 2017 року поштовим відділенням №104 УДППЗ «Укрпошта» Одеської дирекції припинено виплата ОСОБА_1 пенсії, в зв`язку з відсутністю паспорта громадянина України, а з грудня 2017 року припинено виплату пенсії позивачці Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України в м. Одеса в зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців.

Як вже зазначалося вище, Київським районним судом м. Одеси адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено, пенсійні виплати були відновленні з моменту їх припинення, що не заперечується позивачкою.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, зокрема, просила відшкодувати їй матеріальні збитки у розмірі 26000 грн., які вона понесла у зв`язку з припинення виплати пенсії у період із 05.06.2017 року по 05.10.2018 року та до 01.01.2020 року. Матеріальні збитки позивачка пов`язала з тим, що через невиплату пенсії вона не мала можливості у повному обсязі придбати ліки; кошти на ліки брала у сина; вона втратила субсидію та у неї виникла заборгованості по платежам за квартиру. Також просила стягнути моральну шкоду у розмірі 34000,00 грн.

В додаткових поясненнях які надійшли від позивачки 08.04.2024 року, остання просить суд відшкодувати їй матеріальні збитки за закупівлю ліків, які купувалися за рахунок свого сина у розмірі 26 000, 00 грн.; за утворену заборгованість по квартплаті 34 000,00 грн.; витрати не за призначенням 16 000,00 грн.; матеріальна допомога 10 000,00 грн.; за нанесення моральної шкоди 90 000,00 грн. а також стягнути з відповідача судові витрати. З письмових доповнень позивачки слідує, що матеріальна та моральна шкода збільшилась, оскільки підвищилися ціни на життя та в загалом склала: матеріальна шкода 86 000,00 грн. та моральна 90 000,00 грн.

Вирішуючи спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 6 ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для відшкодування шкоди в порядку 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

З врахуванням встановлених судом обставин та відповідним їм правовідносин підставою для застосування цивільно-правової відповідальності за нормами статті 1166 ЦК України є наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Позивачу для доведення обґрунтованості своїх вимог необхідно підтвердити наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою як обов`язкову умову відповідальності за її спричинення.

Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правилстатті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно достатті 22 ЦК Україниу вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказано, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Позивачка в своєму адміністративному позові обґрунтовує заподіяну шкоду з боку відповідача у зв`язку з припинення виплати пенсії у період із 05.06.2017 року по 05.10.2018 року та до 01.01.2020 року, матеріальні збитки позивачка пов`язала з тим, що через невиплату пенсії вона не мала можливості у повному обсязі придбати ліки; кошти на ліки брала у сина; вона втратила субсидію та у неї виникла заборгованості по платежам за квартиру.

Проте, надані позивачем до позову докази не свідчать про наявність винних дій відповідача у завданні збитків позивачу, їх причинно-наслідкового зв`язку. Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2018 року по справі №520/14043/17, виплата пенсії була припинена позивачу в зв`язку з відсутністю у неї паспорта громадянина України, а з грудня 2017 року припинено виплату пенсії позивачці Центральним об`єднанням управління Пенсійного фонду України в м. Одеса в зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців.

Тобто, з червня 2017 року поштовим відділенням №104 УДПП «Укрпошта» Одеської дирекції припинено виплата ОСОБА_1 пенсії, у зв`язку з відсутності паспорта громадянина України, а в подальшому вже пенсійним органом була припинена виплата пенсії позивачці у зв`язку з тим, що вона вказану пенсії не отримує протягом 6 місяців.

Згідно листа №34-316 від 13.07.2018 року Одеської дирекції ПАТ «Укрпошта» нарахована пенсія позивачці пенсійним фондом за період з 05.06.2017 року по 05.11.2017 рік була повернута до пенсійного фонду. Тобто, в період з 05.06.2017 року по 05.11.2017 рік відповідачем вчинялися правомірні дії щодо нарахування позивачці пенсії, однак оскільки остання не отримувала її за вказаний період у відділенні №104 УДПП «Укрпошта», через відсутності у неї паспорту громадянки України, вказана виплата пенсії була припинена з грудня 2017 року.

При цьому, в подальшому рішенням Київський районний суд зобов`язав орган пенсійного фонду поновити виплати ОСОБА_1 з моменту припинення їх виплат. Рішення суду було виконано, що не заперечується позивачем.

Таким чином, у період з 05.06.2017 року по 05.11.2017 рік відповідач взагалі не вчиняв протиправних діянь, та судом такі дії протиправним не визнавались, оскільки у вказаний період нарахування позивачці пенсії відбувалося, однак вона її не отримувала у відділенні №104 УДПП «Укрпошта», оскільки у позивачки не було паспорта громадянки України.

Крім того, не зрозуміло з чого виходила позивачка, визначаючи розмір матеріальних збитків у сумі 26 тис. грн., розрахованих за період із 05.06.2017 року по 05.10.2018 року, та до 01.01.2020 року, а в подальшому, згідно її доповнень, у сумі 86 000, 00 грн. за той самий період часу.

Надані позивачем докази (квитанції на придбання ліків, виписки із медичних карток, рахунку по комунальним послугам) не свідчать про завдання таких збитків саме із вини пенсійного органу, тобто що у неї виникло захворювання в результаті невиплати пенсії та ліки призначені у зв`язку з цим) та суд не приймає дані докази як належні.

Зокрема, з рахунку по комунальній заборгованості (а.с.34) не можливо встановити, за який період виникла дана заборгованості; через виписок із медичних карток наявні ті, що не мають відношення до позивача, а стосуються її сина ОСОБА_3 (а.с.35-38), надані позивачем квитанції на придбання ліків (а.с.122-185) датовані за період із 2016 року по 2018 рік, отже виходять за межі предмету доказування (оскільки припинення пенсійних виплат виникло в червні 2017 року).

Крім того, позивачка надаючи додаткові пояснення зазначає, що матеріальні збитки вже складають за закупівлю ліків, які купувалися за рахунок сина позивача у розмірі 26 000, 00 грн.; за утворену заборгованість по квартплаті 34 000,00 грн.; витрати не за призначенням 16 000,00 грн.; матеріальна допомога 10 000,00 грн.; за нанесення моральної шкоди 90 000,00 грн. Тобто, загальна сума матеріальної та моральної шкоди наразі вже складає 176 000, 00грн.

При цьому, позивачем взагалі не обґрунтовано та не підтверджено доказами суду вказана матеріальна шкода.

З матеріалів справи вбачається, що протоколом від 08.12.2017 року №11 засідання Координаційної ради з надання адресної матеріальної допомоги мешканцям Київського району м. Одеси ОСОБА_3 призначена матеріальна допомога у розмірі 16 000 грн. на ремонт квартири, при цьому в подальшому у 2018 році та у 2021 році було відмовлено у наданні матеріальної допомоги у зв`язку з використанням раніше призначеної матеріальної допомоги не за призначенням.

Надані до суду квитанції на придбання ліків датовані за період із 2016 року по 2018 рік, та взагалі не пов`язані з 6ти місячним періодом неотримання позивачем пенсії, яка в свою чергу в подальшому була виплачена позивачці на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/14043/17. Крім того, вказана матеріальна допомога надавалася саме сину позивачці, а не їй особисто, та позивачем не доведено, що ці кошти були витрачені на придбання ліків саме для неї, та як вже зазначалося вище квитанції які були надані до суду датовані починаючи з 2016 року, при цьому допомога сину позивачці була надана у період з 15.12.2017 року по 25.12.2017 рік, що підтверджується листом Київської районної адміністрації від 13.12.2017 року №Я-1924.

Стосовно витраченої матеріальної допомоги у розмірі 5000,00 грн. які були виділенні згідно з рішенням Піклувальної ради департаменту від 27.04.2018 року, протокол №14, сину позивачки, гр.. ОСОБА_3 , і які в подальшому, як зазначає позивачка, були витрачені на її утримання у зв`язку з неотриманням останньої пенсійних виплат, суд не приймає до уваги, оскільки позивачкою не доведено та доказами не підтверджено, що ці кошти були витрачені саме на придбання ліків для неї, крім того, вказана сума одноразової адресної допомоги була виділена, згідно з протоколу №14, в якості компенсації коштів, витрачених на лікування сумісно, тобто на сина ОСОБА_3 1977 року народження та мати, 1953 року народження, згідно наданих до комісії фінансових документів про придбання медикаментів, предметів медичного призначення на загальну суму 10 176, 03 грн.

Стосовно витраченої матеріальної допомоги виділеної у 2017 році сину позивачки у розмірі 5000, 00 грн., які як зазначає позивачка також були витраченні на її існування, суд також не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів на їх підтвердження. З наданих до суду доповнень, а також наявних у матеріалах справи документів не можливо встановити, що сума у розмірі 10 000,00 грн. була витрачена саме на потреби позивачки.

Крім того, суд звертає увагу, що з наданих до суду документів не можливо встановити причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача. Суд зауважує, що згідно довідки від 01.04.2021 року №2815/04-16 пенсія позивачці за всі періоди була виплачена в повному обсязі згідно рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/14043/17.

Також, суд зазначає, що сума матеріальної і моральної шкоди у розмірі 176 000, 00 грн. не була предметом розгляду справи. При первинному зверненні до суду позивачка просила суд стягнути матеріальну шкоду у розмірі 26000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 34000,00 грн. обґрунтовуючи тим, що відповідач з 05.06.2017 року припинив нарахування та виплату пенсії, а пізніше призначення та виплату пенсії з 02.12.2017 року до 05.06.2017 року, за рішенням суду по справі №520/14034/17 позивачці за вказаний період пенсія була виплачена. Проте, позивачка вважала, що унаслідок таких протиправних дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії їй було завдано матеріальну та моральну шкоду. Вказувала, що через неотримання належних їй пенсійних виплат вона була позбавлена коштів на проживання, вона не могла у повному обсязі придбати життєво необхідні ліки, що відобразилось на погіршенні її стану здоров`я; вона вимушена була брати кошти у сина (5000 грн.), які необхідні були йому на ремонт квартири. Через невиплату пенсії вона не могла сплачувати комунальні послуги по квартирі, у зв`язку з чим їй було припинено субсидію та виникла заборгованість. Згідно розрахунку, за період із 05.06.2017 року по 05.10.2017 року та до 01.01.2020 року (тобто за 31 місяців) у розмірі 30000 грн., з яких обов`язкова сума відшкодування 5000 грн., кошти витрачені на ліки за 2017 рік становить 12000 грн., за 2018 рік 22000 грн.. З огляду на викладене, позивачка просила відшкодувати їй матеріальну шкоду у розмірі 26000 грн. та моральну шкоду у розмірі 34000 грн..

В доповненнях до позову від 08.04.2024 року позивачка вже зазначає про інші суми матеріальних витрат, не надаючи будь яких доказів на їх підтвердження, лише зазначаючи, що ціни на життя підвищилися.

Крім того, суд звертає увагу, що сума у розмірі 34 000, 00 грн., в первинному позові позивачка зазначає як суму моральної шкоди завданої відповідачем протиправними діями, при цьому в доповненнях вже зазначає, що ця сума є матеріальна шкода за утворену заборгованість по квартплаті 34 000,00 грн.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

При цьому як вже зазначалося вище, з урахуванням цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди. Разом з тим, позивач має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

В даному випадку, позивачка у доповненнях до адміністративного позову збільшує розмір матеріально та моральної шкоди, яка на її думку підлягає стягненню з відповідача, через протиправні дії останнього, які відбулися у період з 05.06.2017 року по 05.10.2017 рік та до 01.01.2020 року, у сумі 86 000,00 грн. матеріальної та 90 000,00 моральної, обґрунтовуючи підвищенням цін на життя, при цьому не обґрунтовує, яким чином неотримання позивачкою пенсії у зазначений період та в подальшому збільшення цін на життя пов`язане зі збільшенням сум які позивачка бажає стягнути з відповідача в якості матеріальної та моральної шкоди, з урахуванням того, що пенсія позивачки не виплачувалась з 05.06.2017 року по 05.10.2017 року не з вини пенсійного фонду, а в подальшому з грудня 2017 року відповідачем було припинено саме у зв`язку з неотримання позивачем вказаної пенсії протягом 6 місяців та з урахуванням того, що вказана пенсія у спірний період була повністю виплачена позивачці.

Відтак, суд приходить до висновку, що за розглядом справи не знайшов свого підтвердження склад деліктного правопорушення відповідача в завданні збитків позивача, їх розміру. При цьому суд вважає також звернути увагу, що під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки), відсутність виплати позивачки у спірний період пенсії не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки така сума в подальшому була виплачена. На думку суду наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вже зазначалося судом вище, згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку, щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивачка не довела та судом не встановлено, що її негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою. Відповідних доказів позивачка не надала. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивачки, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання

Виписки з медичних карток хворого ОСОБА_1 не доводять спричинення позивачці моральних страждань внаслідок припинення виплати пенсії відповідачем у спірний період.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, )

Суддя П.П.Марин

.