Справа № 580/2974/24
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року справа № 580/2974/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26.03.2024 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №08 від 29.02.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, періоди роботи на території рф з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017 та призначити пенсію за віком відповідно ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 02.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач протиправно не зарахував до стажу позивача для призначення пенсії вищевказані періоди його роботи, що підтверджується записами у трудовій книжці. Тому просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 01.04.2024 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

15.04.2024 від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позову відмовити. Вказує, що аналіз документів, наданих для призначення позивачу пенсії за віком показує, що загальний страховий стаж становить 15 років 06 місяців 14 днів, якого недостатньо для призначення пенсії.

На час звернення позивача та розгляду заяви від 22.02.2024, ОСОБА_1 має посвідчення учасника бойових дій в розумінні статей 5, 6 Закону №3551, але оскільки страховий стаж позивача становить 15 років з необхідних 25 років встановлених Законом №1058, йому відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком.

Не зараховано управлінням періоди роботи позивача на території російської федерації, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Державу галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року.

Також, з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року прийнявши закон №175-ФЗ від 11.06.2022.

Отже, з 01.01.2023 дія вказаної угоди між Україною та російською федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме російської федерації.

Отже, при призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-ІV, стаж можливо зарахувати по 31.12.1991.

З урахуванням викладеного, відповідач вважає що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов встановив таке.

22.02.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про призначення пенсії, як учаснику бойових дій.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.02.2024 №08 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (25 років). Встановлено, що страховий стаж позивача становить 15 років, 6 місяців 14 днів.

Підставою прийняття спірного рішення зазначено, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб;

- з 01.03.2005 до 04.04.2017 у зв`язку із виходом рф з 01.01.2023 з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Не погоджуючись з такою відмовою позивач звернувся в суд з цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд врахував, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі ч.4 ст.24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд врахував, що спірним у межах цієї справи є зарахування позивачу до страхового стажу, періоду роботи з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003 та періоду роботи на території рф з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №470/836/17 у подібних правовідносинах, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом під час застосування норм права.

Суд встановив, що згідно із записами трудової книжки позивача від 01.03.2005 серії НОМЕР_1 , копія якої наявна у матеріалах справи, позивач у період з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017 працював на ЗАТ «Запибинтерстрой» в районі крайньої півночі.

Суд врахував, що в трудовій книжці є посилання на підставу внесення записів про прийняття на роботу та звільнення, вони скріплені штампами підприємства, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності.

Так, відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою.

Суд врахував викладені у постанові від 28.05.2019 у справі №127/12236/17 висновки Верховного Суду щодо призначення пенсії, які обов`язкові для врахування судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Верховний Суд у цьому рішенні вказав, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

За наслідками перегляду у касаційному порядку рішення судів нижчих інстанцій ВС у наведеній постанові підтвердив право особи на зарахування набутого на території рф трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах в Україні.

Постановою КМУ від 29 листопада 2022 р. №1328 Уряд України вирішив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року.

Оскільки позивач набув стаж на території рф до часу виходу України з вищевказаної Угоди, суд дійшов висновку, що вищевказаний стаж підлягає зарахуванню позивачу у його страховий стаж.

Стосовно стажу позивача з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, суд врахував, що відповідно до даних трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 позивач працював з 30.09.1999 до 21.01.2003 гірничим монтажником 4 розряду ДП «Укрмоноліт-спецбуд».

Суд зазначає, що підставою неврахування вказаного періоду є відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.24 Закону №1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у ст.20 Закону №1058 відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до положень ст.106 Закону №1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Суд зазначає, що внаслідок невиконання ДП «Укрмоноліт-спецбуд» обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16).

Таким чином, стаж позивача з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003 підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Оцінюючи наявність у позивача права на пенсію за віком, суд врахував, що відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Суд встановив, що відповідно до довідки від 10.10.2023 №12/590 позивач в період з 20.01.2023 до 24.04.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Посвідченням від 01.12.2023 серії НОМЕР_3 підтверджується наявність у позивача статусу учасника бойових дій.

Станом на час звернення за призначенням пенсії позивач досяг віку 55 років.

За наслідками розгляду документів позивача відповідачем встановлено, що його страховий стаж становить 15 років 6 місяці 14 днів.

Оскільки п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058 передбачає наявність страхового стажу для позивача для призначення пенсії 25 років, а судом встановлено право позивача на зарахування до його страхового стажу періодів роботи з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017 (усього 12 років 6 місяців 25 днів), суд дійшов висновку про наявність у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058.

Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.02.2024 №08 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».

Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії є Закон №1058, зокрема ст.115.

Враховуючі визначені цією нормою підстави та умови призначення пенсії за віком, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії вік та страховий стаж, суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.145 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 3 ст.245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тому, для повного захисту прав позивача, суд відповідно до ст.9 КАС України вирішив зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058, зарахувавши у страховий стаж періоди роботи з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017.

Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 29.02.2024 №08 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36001, м. Полтава, вул. Гоголя, буд.34, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) періоди роботи з 01.07.2000 по 31.03.2002, з 29.04.2002 по 21.01.2003, з 01.03.2005 по 23.09.2008, з 06.05.2009 по 14.02.2010, з 14.04.2010 по 17.12.2010, з 20.04.2011 по 16.02.2012, з 11.03.2012 по 04.02.2013, з 05.03.2013 по 25.01.2014, з 27.02.2014 по 15.01.2015, з 03.03.2015 по 31.10.2015, з 04.02.2016 по 10.12.2016, з 21.03.2017 по 04.04.2017, а також прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 02.01.2024 пенсії на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ