Справа № 440/12797/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 р. Справа № 440/12797/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської обласної прокуратури на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2023, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 26.12.23 у справі № 440/12797/23

за позовом ОСОБА_1

до Полтавської обласної прокуратури

про визнання дій неправомірними щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської обласної прокуратури (далі за текстом також відповідач), в якому просила:

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 30 січня 2021 року по день фактичного розрахунку;

- допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в сумі 47675,01 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 55,54 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми стягнення за один місяць в сумі 7945,84 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з огляду на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійсненого судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Вказує, що з огляду на приписи частини другої статті 117 КЗпП України строк затримки розрахунку при звільненні обчислюється не більше ніж за шість місяців, а отже за період з 14.01.2023 по 13.07.2023 включно (день, що передує виплаті вихідної допомоги ОСОБА_1 ) та становить 129 робочих днів (січень - 12, лютий - 20, березень - 23, квітень - 20, травень - 23, червень - 22, липень - 9). Зазначає, що з урахуванням Закону № 2136 за умови воєнного стану використано рекомендований розрахунок норми робочого часу на 2023 рік при п`ятиденному робочому тижні із двома вихідними днями в суботу та неділю, при однаковій тривалості робочого дня впродовж робочого тижня, без врахування святкових і неробочих днів, без скорочення тривалості роботи напередодні святкових і неробочих днів, без перенесення вихідних і робочих днів, а отже, висновок суду першої інстанції щодо обрахунку розміру середнього заробітку позивачці в календарних днях (182x1029,68) не ґрунтується на нормах матеріального права. Звертає увагу, що грошові кошти в сумі 50874,12 грн позивачці виплачені своєчасно у день звільнення і не повинні братись до уваги в розрахунку як компенсація працівнику майнових втрат.

Уважає, що з урахуванням критерію співмірності сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 1389,20 грн.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 01 квітня 2005 року працювала в органах прокуратури, у тому числі, з 11 березня 2014 року на посаді старшого прокурора прокуратури м. Кременчука, з 15 грудня 2015 року на посаді прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури, про що свідчать записи у її трудовій книжці /а.с. 14-15/ .

Наказом Полтавської обласної прокуратури № 1148-к від 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру 30 грудня 2020 року /а.с. 7/.

У зв`язку зі звільненням, з урахуванням утримань, 30 грудня 2020 року відповідачем виплачено позивачці заробітну плату із компенсацією за невикористані дні відпустки в сумі 50874,12 грн.

З 21 грудня 2020 року по 05 січня 2021 року позивачка не працювала у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Ця обставина, встановлена Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 440/2405/21.

29 січня 2021 року позивачка звернулася до керівника Полтавської обласної прокуратури листом з вимогою щодо проведення виплати вихідної допомоги.

Листом Полтавської обласної прокуратури № 27-37вих-21 від 29 січня 2021 року позивачку повідомлено щодо невиплати при звільненні вихідної допомоги.

У березні 2021 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення матеріальної шкоди.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 440/2405/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення матеріальної шкоди задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Полтавської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні; зобов`язано Полтавську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчисленого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 440/2405/21 змінено шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини в такій редакції: "Зобов`язати Полтавську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 у розмірі 21623 гривні 23 коп." В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 440/2405/21 залишено без змін.

На виконання виконавчого листа, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 20 лютого 2023 року у виконавчому провадженні №718439, виплата вихідної допомоги при звільненні проведена позивачці 14 липня 2023 року у розмірі 17356,70 грн з урахуванням утримань.

Позивачка, уважаючи, що вихідна допомога при звільненні проведена відповідачем невчасно, звернулася до суду з позовом у цій справі, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 січня 2021 року по день фактичного розрахунку, тобто 14 липня 2023 року в сумі 921 563,60 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було проведено із позивачем під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі №440/2405/21, а тому дійшов висновку, що позивачка має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд першої інстанції також дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачці у розмірі 47675,01 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про прокуратуру» забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати заробітної плати за період вимушеного прогулу, а відтак є наявними підстави для застосування норм статті 235 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Варто зауважити, що непоширення норм КЗпП України на працівників прокуратури стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Приписами частини 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18 липня 2022 року, передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, № 2352-ІХ (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 викладено в наступній редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 Наказом Полтавської обласної прокуратури № 1148-к від 24 грудня 2020 року звільнено з посади прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру з 30 грудня 2020 року; з вимогою щодо проведення виплати вихідної допомоги позивачка зверталася 29 січня 2021 року, фактичний розрахунок щодо вихідної допомоги проведено лише 14.07.2023 на виконання виконавчого листа, виданого на виконання Рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі 440/2405/21, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем не було проведено із позивачкою під час його звільнення остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено вихідну допомогу при звільненні, протиправність чого встановлено рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2023 року у справі №440/2405/21, позивачка має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За приписами п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи викладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивачки, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Судом установлено, що відповідно до довідки Полтавської обласної прокуратури від 04 березня 2021 року №21-59вн21 середньоденний розмір заробітку позивачки становить 1029,68 грн.

Для визначення періоду, за який позивачці підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться роботодавцем в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи ту обставину, що на день звільнення позивачка не працювала у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (обставина, встановлена Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі 440/2405/21), звернулася до відповідача з вимогою про проведення виплати вихідної допомоги 29 січня 2021 року, то відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України 30 січня 2021 року - це останній день, коли роботодавець повинен був провести виплату вихідної допомоги позивачці. Отже, період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з 31 січня 2021 року, з наступного дня за днем, коли роботодавець зобов`язаний був виплатити вихідну допомогу.

Кількість днів, упродовж яких затримано виплату вихідної допомоги при звільненні позивачці з 31 січня 2021 року (з першого дня затримки розрахунку при звільненні) по 13 липня 2023 року включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 894 календарних днів (894 х 1029,68 = 920533,92 грн).

Однак, при визначенні періоду, за який позивачці підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, відповідно до чинної з 19 липня 2022 року редакції частини 1 статті 117 КЗпП України, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, а саме, за 182 календарні дні.

Отже, розмір середнього заробітку позивачки за шість місяців (з першого дня затримки розрахунку при звільненні по 31 липня 2021 року) (182 календарні дні) становить 187401,76 грн (1029,68 грн х 182 дні).

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вказаній вище постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Наявність у позивачки можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

У справі № 806/2473/18 Верховним Судом застосовано підхід, яким враховано істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Застосовуючи такий підхід до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що істотність частки виплаченої вихідної допомоги в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 17 356,70 грн (виплачена вихідна допомога за рішенням суду) / 187401,76 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 9,26 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 9,26% становить: 1029,68 грн (середньоденна заробітна плата позивачки) * 9,26 % = 95,35 грн; 95,35 грн * 182 (кількість днів затримки розрахунку) = 17 353,70 грн.

За таких обставин, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачці у сумі 17 353,70 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо зазначених обставин приймаються колегією суддів у якості належних.

Доводів щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в іншій частині в апеляційній скарзі відповідачем не наведено.

Отже, в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не може бути перевірена судом апеляційної інстанції, зважаючи на вимоги частини другої ст. 308 КАС України щодо можливого виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно із приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, ураховуючи частину четверту статті 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових на сплату судового збору за подання апеляційної скарги суб`єкта владних повноважень відсутні.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Змінити абзац 2 резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 у справі № 440/12797/23 шляхом викладення його в такій редакції:

«Стягнути з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2021 року по 31 липня 2023 року в сумі 17 353 (сімнадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн 70 коп.».

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 у справі № 440/12797/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова