Справа № 460/27481/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27481/23 пров. № А/857/4292/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Комшелюк Т.О.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 19 січня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

01 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі ГУ НП) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2020 та 2022 роки (78 днів), виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31 травня 2023 року;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2020 та 2022 роки (78 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 31 травня 2023 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі № 460/27481/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової та основної відпустки. Відповідач протиправно не виплатив позивачу таку компенсацію при звільненні, що є порушенням прав позивача.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ НП, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначив, що при вирішенні спору слід керуватись нормами спеціального законодавства, а не трудовим законодавством. Питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейськими, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, що затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року.

Водночас вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки такий розпочав свій перебіг з 31 травня 2023 року, часу його звільнення, а не з 02 листопада 2023 року (з часу відповіді на адвокатський запит), оскільки про належні виплати позивач знав з моменту звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника ГУ НП від 31 травня 2023 року № 121 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Згідно із змістом цього наказу вирішено виплатити позивачу компенсацію за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік та за 13 календарних діб щорічної основної оплачуваної відпустки пропорційно відпрацьованого часу у 2023 році.

На запит представника позивача відповідач у листі № 11/196Аз від 02 листопада 2023 року повідомив, що за час служби в ГУ НП ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року не було використано частини щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 18 діб, додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік у кількості 15 діб, щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 15 діб.

Вважаючи невиплату компенсації за невикористані дні вказаних відпусток протиправною бездіяльністю ГУ НП, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Відповідно до частин 3, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цій справі спір стосується права позивача на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період служби в органах внутрішніх справ України.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належних сум грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом із тим, такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі №280/6779/22.

Разом із тим, така норма містилася в статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), яку і належало застосовувати в частині строку звернення до суду з позовом щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Разом із тим, Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22, від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22.

Водночас, відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на викладене, строк звернення до суду продовжений законом, а саме, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), про що зазначено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що на правовідносини з нарахування й виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, за період з 19 липня 2022 року такий строк становить три місяці, що з урахуванням дії карантину у період з 19 липня 2022 року по 30 червня 2023 року, слід обчислювати з 01 липня 2023 року.

Тобто тримісячний строк звернення до суду з цим позовом розпочався з 01 липня 2023 року та з урахуванням приписів частини шостої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України закінчився 02 жовтня 2023 року (останній день строку звернення до суду).

Як зазначено вище, з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 01 грудня 2023 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що до 02 листопада 2023 року йому не було відомо про порушення його права апеляційний суд розцінює критично, оскільки у матеріалах справи наявна копія наказу від 31 травня 2023 року № 121о/с, у якому зазначено: «Виплатити компенсацію за 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік та за 13 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки пропорційно відпрацьованого часу в 2023 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 20.05.2023 […..]».

Окрім того, у матеріалах справи наявний і наказ від 26 серпня 2021 року №153о/с, відповідно до якого позивачу надано «невикористану частину додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік, на 12 діб, із 26.08.2021 по 06.09.2021; частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік, на 12 діб, із 07.09.2021 по 18.09.2021. Невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік становить 18 діб. Невикористана додаткова оплачувана відпустка за 2021 рік становить 15 діб. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 25.08.2021».

При цьому апеляційний суд зауважує, що отримання 02 листопада 2023 року відповіді на адвокатський запит на звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Апеляційний суд звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28 липня 2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Апеляційний суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку. Наведеним обставинам судом першої інстанції належної оцінки не надано.

Згідно із приписами пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі № 460/27481/23 скасувати та адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк