Справа № 240/14870/23
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/14870/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

13 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо не проведення розрахунку при звільненні;

- стягнути з Головного управління Державної податкової служби в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 30 березня 2005 року по 08 червня 2021 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про стягнення середнього заробітку за період із 30 березня 2005 року по 25 березня 2021 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі про стягнення середнього заробітку з 26 березня 2021 по 08 червня 2021 року за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу в податковій міліції - на посадах в управлінні податкової міліції Державної податкової адміністрації у м. Києві.

Наказом в.о. Голови Державної податкової адміністрації у м.Києві від 29 березня 2005 року № 97-о "По особовому складу податкової міліції" майора податкової міліції ОСОБА_2 звільнено в запас за ст.64 п."є" (за порушення дисципліни), який знаходився в розпорядженні ДПА у м.Києві, з 27 грудня 2004 року.

В день звільнення позивачу не була виплачена компенсація в розмірі 15 % до посадового окладу у зв`язку з роботою в умовах режимних обмежень з відомостями, які становлять державну таємницю та за невикористані дні чергової відпустки за період служби.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 по справі №240/229/20 адміністративний позов позивача задоволено, зокрема, зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у м.Києві нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію в розмірі 15 % надбавки до посадового окладу в зв`язку з допуском до державної таємниці.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 у справі №240/12563/20 адміністративний позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано Головне управління ДФС у м.Києві вирішити питання щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період служби з 1 січня 2005 року до 21 січня 2005 року, з урахуванням висновків викладених у даному судовому рішенні.

27.10.2022 головним державним виконавцем винесено вимогу про повне виконання рішення суду.

Головне управління ДФС у м. Києві листом №68 від 11.11.2022 повідомило державного виконавця та позивача про направлення запиту до Головного управління ДПС у м. Києві для отримання особового рахунку позивача за 2004 - 2005 роки. При наявності вказаних документів стане можливим здійснення Головним управлінням ДФС у м. Києві розрахунку розміру грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки.

Вважаючи наявним право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем Головне управління ДФС у м.Києві не здійснило, оскільки йому не проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період служби з 1 січня 2005 року до 21 січня 2005 року. При цьому, до матеріалів справи позивачем не надано доказів виплати відповідачем такої заборгованості. Також судом зазначено, що позивачем до матеріалів справи не надано звернення до Головного управління ДФС у м.Києві з метою врегулювання наявного питання щодо отримання середнього заробітку, що ставить під сумнів наявний у позивача інтерес до відновлення його ймовірно порушених прав, та в свою чергу позбавляє суд можливості встановити обсяг таких порушених прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Крім того, аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №160/13220/19, постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2021 у справі №240/6178/20.

Верховний Суд зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем Головне управління ДФС у м.Києві не здійснило, оскільки йому не проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період служби з 1 січня 2005 року до 21 січня 2005 року.

Водночас, позивачем ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанцій не надано доказів виплати відповідачем такої заборгованості.

Вказана обставина позбавляє суд можливості визначити період затримки такої виплати.

Також обраний позивачем спосіб у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачає визначення конкретної суми такого стягнення, що обраховується за допомогою середнього заробітку за один робочий день, що отримувала особа до звільнення.

Крім того, позивачем до матеріалів справі не надано звернення до Головного управління ДФС у м.Києві з метою врегулювання наявного питання щодо отримання середнього заробітку, що ставить під сумнів наявний у позивача інтерес до відновлення його ймовірно порушених прав, та в свою чергу позбавляє суд можливості встановити обсяг таких порушених прав.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Шидловський В.Б.