Справа № 500/6604/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/6604/23 пров. № А/857/2219/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року у справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Чепенюк О.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 14 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від 29 вересня 2023 року вихідний №10629 стосовно відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

зобов`язати відповідача оформити позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, про що видати йому відповідну довідку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року у справі № 500/6604/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що умовою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні абзацу 12 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є окрім наявності осіб, які потребують постійного догляду, підтвердженого висновком лікарсько-консультативної комісії, ще й відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Позивач у позовній заяві, а так само у заяві, адресованій ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28 серпня 2023 року про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, жодних відомостей про інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вказує, зокрема, не зазначає відомостей про матір ОСОБА_4 та чому такий догляд не може здійснювати за батьками донька.

Також суд звернув увагу, що піклування та догляд за своїми батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є конституційним обов`язком їх доньки ОСОБА_4 (матері позивача). Тому підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації для позивача немає.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що він є єдиною особою, яка здійснює догляд за бабусею і дідусем, оскільки інші особи відсутні, що підтверджено відповідними доказами. Тому вважає, що має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, що не заперечується сторонами.

31 серпня 2023 року у ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована заява позивача від 28 серпня 2023 року, у якій ОСОБА_1 просив надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 12 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так як здійснює догляд за бабусею ОСОБА_2 та дідусем ОСОБА_3 , які потребують постійного стороннього догляду за висновками лікарсько-консультативної комісії, а інші особи, які можуть здійснювати такий догляд, відсутні.

До заяви позивач долучив такі документи:

копію довідки лікарсько-консультативної комісії Некомерційного підприємства Микулинецька лікарня Микулинецької селищної ради МОЗ України № 68 від 14 серпня 2023 року та висновку №68 лікарсько-консультативної комісії від 14 серпня 2023 про потребу постійної сторонньої допомоги та про потребу догляду вдома за ОСОБА_3 ;

копію довідки лікарсько-консультативної комісії Некомерційного підприємства Микулинецька лікарня Микулинецької селищної ради МОЗ України № 67 від 14 серпня 2023 року та висновку №67 лікарсько-консультативної комісії від 14 серпня 2023 про потребу постійної сторонньої допомоги та про потребу догляду вдома за ОСОБА_2 ;

акт обстеження житлово-побутових умов від 21 серпня 2023 року проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

витяг № 197 про зареєстрованих осіб у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ;

акт опитування сусідів від 25 серпня 2023 року;

заяву ОСОБА_3 від 22 серпня 2023 року про те, що він потребує постійного догляду;

заяву ОСОБА_5 від 22 серпня 2023 року про те, що вона потребує постійного догляду;

копію свідоцтва про народження матері ОСОБА_4 ;

копію витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища матері ОСОБА_4 ;

копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;

копію паспорта ОСОБА_1 ;

копію паспорта ОСОБА_3 ;

копію паспорта ОСОБА_5 (а.с.11-29).

Відповідь на цю заяву надана відповідачем листом від 29 вересня 2023 року за вих. №10629. За результатами її розгляду відповідачем відмовлено позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу, оскільки відсутні підтверджуючі документи, які вказують про факт здійснення постійного догляду, та не доведено наявність законних підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-ХІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону № 3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено зокрема, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації опікуни особи з інвалідністю, визнаної судом недієздатною; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю I групи; особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;.

Отже, зі змісту зазначеної норми законодавства слідує, що особою мають бути дотримані дві обставини для відстрочки від призову під час мобілізації за вказаною підставою, а саме: 1) особа зайнята постійним доглядом за особою з інвалідністю І чи II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду; 2) у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку із тим, що він зайнятий постійним доглядом за своїми дідусем та бабусею, а інші особи, які можуть здійснити такий догляд, відсутні.

У відповідь на цю заяву відповідачем листом від 29 вересня 2023 року за вих. № 10629. відмовлено позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу з підстав відсутності підтверджуючих документів, які вказують про факт здійснення постійного догляду, та не доведено наявність законних підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту наявності саме у нього потреби здійснення постійного догляду за бабусею та дідусем, які за висновками лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

При цьому сам факт необхідності такого догляду за бабусею та дідусем позивача учасниками справи визнається, однак спірним залишається питання відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як свідчать матеріали справи, у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дідусь та бабуся позивача) є донька ОСОБА_6 (матір позивача).

При цьому суд першої інстанції слушно зауважив, що відповідно до частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Окрім того, статтею 47 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" передбачено, що діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Таким чином, з урахуванням наведених правових норм суд апеляційної інстанції вважає, що у першу чергу саме на дітей законом покладено обов`язок утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, а також піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Враховуючи те, що у відповідача не було правових та фактичних підстав для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка оголошена 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року, у відповідності до абзацу 12 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з огляду на те, що позивач не надав доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року у справі № 500/6604/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк