Справа № 380/22266/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/22266/23 пров. № А/857/24714/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Морська Г.М.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження м. Львів 12 грудня 2023 року у справі № 380/22266/23 за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

21.09.2023 Головне управління ДПС у Львівській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , просило стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 до бюджету податковий борг у сумі 86113,57 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що приписами Податкового кодексу України визначено, що податкові повідомлення-рішення та податкові вимоги надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації. Проте на підтвердження надсилання податкових повідомлень-рішень, якими відповідачу визначені суми податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №1-1305 від 06.09.2022 року на суму 38100,40 грн. та ППР №0-1305 від 07.06.2021 року на суму 35 312,20 грн. Головним управлінням ДПС у Львівській області долучено до матеріалів справи лише копії списків згрупованих поштових відправлень низької якості, із яких неможливо встановити які документи були відправлені відповідачу та на яку адресу. На вимогу суду доказів, на підтвердження вручення/невручення відповідачу податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги, підстав надсилання на іншу адресу, відмінну від зареєстрованого місця проживання відповідача, позивачем надано не було. Оскільки позивачу було відомо про місце реєстрації відповідача, однак доказів надіслання податкової вимоги від 12 травня 2023 року № 0-0716 на адресу реєстрації місця проживання під час розгляду справи контролюючим органом не надано, а судом не здобуто, то суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки податкова вимога від 12 травня 2023 року № 0-0716 податковим органом на належну адресу відповідача не направлялась, у зв`язку з чим вручена не була, відтак, позов про стягнення з відповідача податкового боргу, у зв`язку з несплатою такої заборгованості є передчасним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що податковий борг за донарахованими податковими повідомленнями-рішеннями є узгоджений та за інтегрованою карткою нарахована пеня. Такі до бюджету не сплачені. Відповідачу надіслана податкова вимога, а відтак податковий борг має бути стягнути в дохід бюджету.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 має податковий борг перед бюджетом, який складається із сум податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Заборгованість згідно з довідки про заборгованість №9309/5/13-01-13-03 від 24.08.2023 складає 191 506,02 грн, однак предметом стягнення є сума в розмірі 86 113,57 грн, яка виникла на підставі ППР №1-1305 від 06.09.2022 року на суму 38 100,40 грн. та ППР №0-1305 від 07.06.2021 року на суму 35 312,20 грн. та згідно з інтегрованої картки платника податків пеня на суму 12 700,97 грн.

Із метою погашення заборгованості податковим органом прийнято податкову вимогу форми Ф від 13.02.2018 №172017.

Оскільки податковий борг в сумі 86 113,57 грн. відповідач самостійно не сплатив, ГУ ДПС в Львівській області звернулось в суд про стягнення такого.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Підпунктами 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із пунктом 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно з пп. «е» п.176.1 ст.176 ПК України платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих органом державної податкової служби, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.

Аналіз зазначених норм закону свідчить, що у платника податку виникає безумовний обов`язок зі сплати грошового зобов`язання після його узгодження. Несплачена сума грошового зобов`язання у встановлений законом строк є податковим боргом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вимогами заявленого позову є стягнення податкового боргу, отже, предметом доказування у цій справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених Податковим кодексом України, тощо.

Отже, з урахуванням викладених законодавчих приписів, дослідженню і оцінці підлягають питання чи набула сума податкового зобов`язання, визначена контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні, статусу узгодженого грошового зобов`язання та статусу податкового боргу.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 809/12/17.

Пунктом 58.1. статті 58 Податкового кодексу встановлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено передбачені цим пунктом факти.

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Пунктом 42.1. стаття 42 Податкового кодексу України визначено, що податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.

Відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі, якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Так, податковим органом податковими повідомленнями-рішеннями №1-1305 від 06.09.2022 року визначено суму податкового зобов`язання у 38 100,40 грн., а податковим повідомленням-рішенням №0-1305 від 07.06.2021 року - на суму 35 312,20 грн.

Згідно пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу у разі, коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Наказом Міністерства доходів і зборів № 610 від 30.06.2017 затверджено Порядок направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 610), який визначає механізм формування, надсилання (вручення) та відкликання податкових вимог контролюючими органами.

Згідно із пунктом 2 розділу ІІ Порядку № 610 податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Розділ IV Порядку № 610 регулює надсилання (вручення) контролюючими органами податкових вимог платникам податків.

Так, відповідно до п. 7 Розділу IV Порядку № 610 податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Як це правильно встановлено судом першої інстанції згідно довідки з Єдиного державного демографічного реєстру № 253750 від 03.10.2023, зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи судом першої інстанції також встановлено, що у податкових повідомленнях-рішеннях, якими ОСОБА_1 визначені суми податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №1-1305 від 06.09.2022 року на суму 38100,40 грн. та ППР №0-1305 від 07.06.2021 року на суму 35 312,20 грн. зазначена адреса відповідачки АДРЕСА_2 .

Дійсно, на підтвердження надсилання податкових повідомлень-рішень на адресу відповідача, Головним управлінням ДПС у Львівській області долучено до матеріалів справи лише копії списків згрупованих поштових відправлень низької якості, із яких неможливо встановити які документи були відправлені відповідачу та на яку адресу.

На вимогу суду першої інстанції, ухвалою від 12.10.2023 суд зобов`язав Головне управління ДПС у Львівській області надати: докази виникнення підстав для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; якісні копії податкових повідомлень-рішень, якими визначене податкове зобов`язання позивача та докази їх надсилання у порядку, передбаченому ст.42 Податкового кодексу України; обґрунтування підстав надіслання відповідачу податкової вимоги форми «Ф» №0-1305 від 07.06.2021 за адресою: АДРЕСА_2 , проте доказів, на підтвердження вручення/невручення відповідачу податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги, підстав надсилання на іншу адресу, відмінну від зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , позивачем надано не було.

За таких підстав, оскільки позивачем не надане підтвердження вручення відповідачу податкових повідомлень-рішень №1-1305 від 06.09.2022 року на суму 38 100,40 грн. та ППР №0-1305 від 07.06.2021 року на суму 35 312,20 грн., тому, як це правильно зауважив суд першої інстанції, вказані рішення податкового органу вважаються не врученими, а відповідач, вважається не повідомленим про наявність податкового зобов`язання в силу вимог, визначених ПК України.

Верховний Суд в постанові від 08 серпня 2018 року по справі № 812/41/17 зазначив, що юридичним фактом, з настанням якого законодавець пов`язує реалізацію права контролюючого органу на примусове стягнення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення до суду, є дотримання таких умов: надіслання платнику податкової вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи вручення її особисто платнику або його законному чи уповноваженому представникові; сплив строку у 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

В постанові від 10 червня 2021року по справі № 826/14316/18 (провадження № К/9901/4565/20) Верховний Суд вказав, що податкова вимога (яка надсилається в порядку, визначеному для надсилання податкового повідомлення-рішення) повинна бути надіслана контролюючим органом на адресу за місцем проживання платника податків або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи; в протилежному випадку, у разі допущення контролюючим органом помилки при відправленні такої вимоги, зокрема, в частині невірного зазначеної адреси платника податків, така вимога вважається неврученою платнику податків, а платник податків не повідомлений належним чином про наявність податкового зобов`язання.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду в силу вимог ст.242 КАС України, повинні бути враховані при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо сформованої ГУ ДПС у Львівській області податкової вимоги від 13.02.2018 №17420-17, згідно якої податковий борг відповідача станом на 12.02.2018 становив 32020,36 грн. та яку, як стверджує позивач, надіслано на адресу АДРЕСА_2 згрупованими поштовими відправленнями, то як це правильно зауважив суд першої інстанції в силу приписів п.59.5. ст.59 ПК України щодо збільшення(зменшення), суми податкового боргу, позивач на підтвердження вказаної обставини надав суду витяг із ІКП відповідача за період з 17.06.2021 до 27.02.2023, проте до суду звернувся 21.09.2023, а податкову вимогу сформував 13.02.2018, відтак позивач як суб`єкт владних повноважень не довів, що відповідач у період із часу складення податкової вимоги 13.02.2018 до часу звернення податкового органу із позовом до суду 21.09.2023 був постійним боржником, що звільнило б податковий орган від необхідності надіслання нової податкової вимоги.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції, також правильно врахував висновки Верховного Суду висловлені в постанові від 12 липня 2022 року по справі № 160/7345/20, в якій Верховний Суд зазначив, що у спорах за позовом податкового органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягає, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, протягом строків, визначених законодавством, правильність нарахування пені за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При вирішенні спорів щодо стягнення боргу, зокрема якщо предметом спору є факт надсилання податкової вимоги, апеляційний суд враховує, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки позивачем як суб`єктом владних повноважень не доведено як факту належного надсилання податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, якими визначене податкові зобов`язання та обов`язок їх сплатити, так само, як не довів, що відповідач у період із часу складення податкової вимоги 13.02.2018 до часу звернення податкового органу із позовом до суду 21.09.2023 був постійним боржником, що свідчить про недоведеність позовних вимог та має наслідком відмови у позові.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року у справі № 380/22266/23 за позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко