Справа № 522/4656/24
Суддя: Бондар В. Я.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/522/98/24
Справа № 522/4656/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Єрганінової К.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження (з урахуванням особливостей встановлених ст.ст. 268-271, 286 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та просить: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області №6 від 18.03.2024 про примусове видворення з України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюване рішення винесено на підставі того, що позивач прибув в Україну 06.12.2021 за паспортним документом серії НОМЕР_1 , терміном дії 07.03.2013-07.03.2023. Термін перебування громадян держав з безвізом становить не більше 90 днів, в той час як в ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено таких підстав для видворення. 18.03.2024 ОСОБА_2 було затримано для з`ясування обставин правопорушення та прийнято оскаржуване рішення. Позивач вказує, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та майже все своє життя проживав на території України, проте при розпаді ОСОБА_3 він отримав паспорт громадянина Російської Федерації, оскільки є моряком і на деякий час йому там було запропоновано роботу. З 11.04.1992 позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_5 . З 1992 року позивач з дружиною та донькою проживали у м. Луганськ, а після 2014 року переїхали проживати до м. Херсон, а згодом до м.Одеси. У м. Одесі сім`я позивача проживає з грудня 2021 року. Позивач після 06.12.2021 тривалий час не виїжджав, оскільки його дружина хворіла та мати дружини тяжко хворіла, а згодом померла. ОСОБА_2 направив запит щодо поновлення строку дії паспорту через Посольство РФ в Республіці Молдова, забронював там готель та отримав дозвіл від Молдови на в`їзд. Тобто, ОСОБА_2 здійснював дії з метою виїзду, оскільки знав що перевищив строк перебування на території України. 18.03.2024 позивач особисто з`явився до відділу міграційної служби, щоб оплатити штраф та без перешкод виїхати з України. Однак, відповідач все проігнорував та прийняв оскаржуване рішення, в якому викладені не правдиві свідчення про виявлення позивача працівниками ДМС. Дружина позивача у судовому засіданні 19.03.2024 по справі №522/4194/24 в якості свідка підтвердила, що позивач добровільно прийшов з метою вирішення питання перетину кордону для поновлення документів. Також щодо позивача було прийнято рішення про заборону в`їзду. Рішення про повернення позивача відповідачем не приймалося, а рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2024 по справі №522/4194/24 відмовлено у задоволенні позову відповідача про примусове затримання позивача з метою його ідентифікації, оскільки особу позивача ідентифіковано чинним паспортом громадянина Російської Федерації, встановлено його постійне місце проживання, а також його бажанням у строк до 22.03.2024 залишити територію України шляхом перетину кордону з Республікою Молдова. 18.03.2024 приблизно о 21:00 Г ДМС в Одеській області була здійснена спроба виконання рішення, що оскаржується, однак на КПП його не пропустили через закінчення строку дії закордонного паспорту. На КПП ОСОБА_2 пояснили про можливість звернутися до Міжнародного Комітету Червоного Хреста для отримання документу на одноразовий виїзд. 26.03.2024 представник позивача звернулася до Міжнародного комітету Червоного Хреста.

Ухвалою суду від 28.03.2024 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 02.04.2024.

До суду 01.04.2024 надійшов відзив ШУ ДМС України в Одеській області, згідно якого заперечують щодо задоволення позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що 18.03.2024 під час проведення оперативно-профілактичних заходів з виявлення нелегальних мігрантів працівникам ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено особу, який назвався громадянином РФ ОСОБА_6 та запрошено останнього за адресою: АДРЕСА_1 . 18.03.2024о 14:00 ОСОБА_7 затримано. За результатами перевірки встановлено, що позивач перевищив строк перебування на території України та проживав на території України без документів на право проживання в України, строк дії паспорту громадянина РФ для виїзду за кордон у позивача сплив 07.03.2023. Тобто, відповідачем було встановлено, що позивач на території України знаходиться не законно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не май. Примусове повернення не застосовується до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України. Оскільки позивач не мав документів, що дають право на виїзд примусове повернення до нього не застосовувалося. Позивач не має жодної з обставин на підстав яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути примусово видворений за межі території України. Перебування позивача на території України нелегально, на переконання відповідача, свідчать про те, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, існує ризик його втечі. Після закінчення терміну перебування в України, реалізуючи принцип «ефективного засобу» послідовним є прийняття рішення про примусове видворення. Тож, оспорюване рішення прийнято з урахування всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні 01.04.2024 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_8 та представника відповідача ОСОБА_9 було прийнято до провадження відзив та відкладено розгляд справи з метою підготовки відповіді на відзив, до 11.04.2024.

У судовому засіданні 11.04.2024 ОСОБА_10 вказував, що буде намагатися виїхати з України, представник позивача ОСОБА_8 надала вступне слово, представник відповідача ОСОБА_9 надав вступне слово, суд задовольнив клопотання предстанвика позивача про виклик свідка та допитав ОСОБА_4 у якості свідка. З метою виклику свідка ОСОБА_11 було оголошено перерву до 24.04.2024.

У судовому засіданні 24.04.2024 проведеному за участі ОСОБА_7 , його представника ОСОБА_8 та представника відповідача ОСОБА_9 було відкладено розгляд справи до 14.05.2024, у зв`язку з неявкою свідка, та враховуючи те, що у період з 29.04.2024 по 10.05.2024 головуючий перебуватиме у відпустці.

Ухвалою від 24.04.2024 було здійснено привід свідка ОСОБА_12 .

У судовому засіданні 14.05.2024 було допитано свідка ОСОБА_13 . Представник позивача ОСОБА_8 підтримала позовні вимоги, представник відповідача ОСОБА_9 заперечував щодо позову.

Суд, дослідивши матеріли справи, заслухавши пояснення учасників справи та допитавши свідків, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Гостролуги Баришівського району Київської області у батьків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є українцями за національністю (а.с.39).

ОСОБА_2 та ОСОБА_16 11 квітня 1992 року зареєстрували шлюб, зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.31).

06.12.2019 ОСОБА_2 документований карткою платників податків (а.с.37).

У свідоцтві про народження доньки позивача ОСОБА_17 національність батька ОСОБА_2 зазначена як українець (а.с.50).

ОСОБА_2 разом з дружиною проживають у квартирі, яка належить їх дочці ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_2 з грудня 2021 і по час видачі акту ОСББ «Хазяїн» 25.03.2024 (а.с.24, 53-54).

ОСОБА_2 документований паспортом громадянина Російської Федерації, виданий 22.01.2013 (а.с.34).

Строк дії паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду закордон ОСОБА_1 сплив 07.03.2023 (а.с.33).

Як пояснила свідок ОСОБА_4 (дружина позивача) вона разом з ОСОБА_2 пішли до ДМС з метою виїзду до Молдови у зв`язку з необхідністю зробити паспорт, де чекали п`ять годин, після чого їм сказали, що вони затримані, склали протокол, ніхто нічого не пояснив, вказали, що буде примусове видворенні та повезли на Паланку, але там не було начальника застави і вони поїхали назад. Після того склали акт про затримання чоловіка.

Тож, ОСОБА_2 добровільно прибув до відділення ДМС. Такі твердження додаткового підтверджуються бронюванням готелю в м. Молдові ще 12.03.2024 та запитом на в`їзд до Республіки Молдова від 13.03.2024 (а.с.25-32).

18.03.2023 головним спеціалістом ОСОБА_18 . Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо ОСОБА_2 було складено протокол ПР МОД 010953 (а.с.14), який розглянуто та винесено постанову ПН МОД 011053 про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 203 КУпАП з накладенням штрафу у розмірі 3 400 грн (а.с.13).

18.03.2023 головним спеціалістом Юлією Кучер Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо ОСОБА_2 прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 5 років (а.с.12).

Також 18.03.2023 головним спеціалістом Олексієм Кіліяном Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо ОСОБА_2 було складено протокол ПР МОД 010953 про адміністративне затримання (а.с.11) та прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а.с.15).

18.03.2023 головним спеціалістом Олексієм Кіліяном Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №6 про примусове видворення з України громадянина Росії ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». У рішенні вказано, що ОСОБА_2 прибув в Україну 06.12.2021 за паспортним документом серії НОМЕР_1 , термін дії: 07.03.2013-0703.2023 (а.с.16-17).

ГУ ДМС України в Одеській області листом від 18.03.2024 звернулося до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким повідомило, що заплановане супроводження з метою виконання рішення про примусове видворення з України через КПП «Маяки-Удобне», громадянина росії ОСОБА_2 . Приблизний час реалізації процедури: з 18:00 годин 18.03.2024 по 00:00 годин 19.03.2024 (а.с.18).

Свідок пояснила, що перетин кордону не відбувся. Така обставина не заперечується сторонами.

19.03.2024 ОСОБА_2 оплатив штраф у розмірі 3 400 грн (а.с.19).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2024 у справі №522/4194/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДМС України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (а.с.20-23).

ОСОБА_19 допитаний як свідок на запитання представника позивача, повідомив, що підстави визначенні статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» для повернення позивача були відсутні, тому було прийнято рішення про його примусове видворення.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VІ), нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)…».

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Як вбачається зі змісту спірного рішення відповідача від 18.03.2024 №6 про примусове видворення з України, підставою для його прийняття слугувало незаконність перебування на території України та закінчення строку дії паспортного документа позивача.

Такі підстави не визначені ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В свою чергу зазначення у відзиві та головним спеціалістом ОСОБА_20 як свідком про відсутність підстав для повернення, що є підставою для видворення не є іншим випадком для застосування видворення.

В даному випадку, із зібраних матеріалів у справі та наданих сторонами пояснень вбачається, що відповідач є іноземцем, який не має законних підстав для перебування в Україні, а також порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

При цьому, як вбачається з вищевикладених положень законодавства, порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства є достатньою підставою для примусового повернення іноземця в країну походження.

Водночас, з аналізу норм статей 26 та 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вбачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.

Застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Тобто, зі змісту наведених норм слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 року у справі №461/2622/23від 24 травня 2023 року (справа № 296/8455/22), від 26 червня 2019 року (справа № 755/12159/18), від 28 лютого 2019 року (справа № 754/2198/17), від 09 серпня 2019 року (справа № 359/5823/16-а).

Проте, у матеріалах даної справи відсутнє рішення міграційного органу про примусове повернення відповідача до країни походження.

У оспорюваному рішенні відповідач посилається лише на ч.1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка не містить такої підстави для видворення як незаконність перебування на території України та закінчення строку дії паспортного документу, що дає право на виїзд за кордон.

Крім того, посилання у відзиві на ухилення позивача від виконання рішення про видворення є спростованим матеріали справи.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Представник позивача ОСОБА_8 27.03.2024 звернулася до Міжнародного комітету Червоного Хреста з заявою про отримання документу, що надає право на перетин кордону ОСОБА_2 (а.с.60-63).

Отже, рішення про примусове видворення з України прийнято без урахуванням всіх обставин та без достатніх правових підстав.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, на Головне управління державної міграційної служби України у Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено позовні вимоги та такі підлягають задоволення, а прийняте рішення про примусове видворення ОСОБА_2 є протиправним та підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 74, 77, 90, 91, 268-271, 288 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №6 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 18 березня 2024 року про примусове видворення з України громадянина Росії ОСОБА_1 ( ОСОБА_21 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 14 травня 2024 року.

Суддя В.Я. Бондар