Справа № 473/1815/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 473/1815/24

Головуючий в 1 інстанції: Лузан Л. В.

Час і місце ухвалення: м. Вознесенськ

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби умісті Києві та Київській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 21 листопада 2023 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення, відповідно до якого громадянина російської федерації ОСОБА_1 примусово видворено до за межі території України. Підставою для видворення слугувало те, що позивач нелегально перетнув державний кордон України та не має документів, що дозволяють йому на законних підставах перебувати на території України.

Проте позивач просить визнати оскаржуване рішення протиправним та скасувати його, оскільки представником відповідача під час винесення спірного рішення не було враховано, що позивач має чітку проукраїнську позицію та надавав матеріальну допомогу підрозділам ЗСУ, в зв`язку з чим існує ризик його переслідування в країні походження.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби умісті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення за межі території України відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно обґрунтував рішення положеннями ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців", у той час як підстава позову стосувалась виключно випадку, визначеного ч. 1 ст. 31 Закону України цього ж Закону. Вказує, що його аргументи щодо неможливості видворення зводились до прямої заборони, визначеної законом, а саме: що іноземець не може бути примусово виговорений до російської федерації, оскільки там його життю або свободі загрожує небезпека в ситуації міжнародного збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Зазначає, що з незрозумілих причин суд письмові докази (подяки та грамоти) до уваги не взяв, чим, очевидно знецінив як факт допомоги, яку позивач надавав ЗСУ, так і подяки, які надавались військовими частинами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2023 року головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення, відповідно до якого громадянина російської федерації ОСОБА_1 примусово видворено до країни походження або до третьої країни. Підставою для видворення слугувало те, що позивач нелегально перетнув державний кордон України та не має документів, що дозволяють йому на законних підставах перебувати на території України. В зв`язку з чим позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1ст. 203 КУпАП. При цьому з пояснень, наданих позивачем, було встановлено, що останній незаконного перетнув державний кордон України в 2019 році, документів, що посвідчують особу, надають право перетину державного кордону України в напрямку виїзду, не має. З заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до компетентних органів позивач не звертався. Про існування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування даного позову, останнім зазначено не було. Рішення про примусове видворення від 21 листопада 2023 року підписано позивачем без зауважень.

В подальшому не погодившись з рішенням міграційного органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знаходився на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, у зв`язку з чим суд вважає, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області правомірно прийняло оскаржуване рішення.

Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Як визначено п.7 ч.1 ст.1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно приписів ст.23 Закону №3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

В силу вимог п.14 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI, нелегальним мігрантом є в тому числі іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 2 статті 25 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

У відповідності до ч. ч. 1, 5 ст.26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

В свою чергу, статтею 30 Закону № 3773 передбачено підстави примусового видворення іноземців та осіб без громадянства.

Так, згідно частини 1 цієї статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Положення цієї статті не застосовуються також до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Статтею 31 Закону № 3773 визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Отже, виключний перелік обставин, за наявності яких заборонено примусове повернення чи примусове видворення або видачу чи передачу іноземця та особи без громадянства, визначають положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Між тим, апеляційний суд наголошує, що такі підстави, наявність яких виключає можливість в тому числі примусового видворення іноземця або особа без громадянства до країн у розумінні ч.1 ст. 31 Закону має бути доведена та підтверджена належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що обставини, які вказані в ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та унеможливлюють примусове видворення за межі території України позивача, відсутні.

Також, в ході розгляду справи не встановлено обставин, відповідно до яких на відповідача поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, відповідач не звертався до ДМС України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, доказів, які б мали підтвердити законність перебування відповідача на території України матеріали справи не містять.

Отже, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до органів ДМС не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, посвідками на тимчасове або постійне проживання не документувався, діючого документу, що дає право на виїзд з України не має.

Доказів протилежного позивачем не надано, так як і не надано доказів вчинення дій з легалізації свого перебування на території України.

При цьому, пояснити свою бездіяльність щодо оформлення документів, які дають право на законних підставах перебувати на території України будь-якими поважними обставинами позивач не зміг та будь-яких доказів наявності об`єктивних причин, які перешкоджали йому звернутися до міграційного органу з метою легалізації свого перебування на території України, останній не надав.

Отже, як встановлено судом, у громадянина російської федерації ОСОБА_1 відсутні будь-які документи, які надають йому право перетину державного кордону України, як і документи, які надають йому право перебування на території України. Позивач, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , досяг 18-річного віку, статус біженця йому не надано, в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебуває, тобто відсутні підстави, за яких примусове видворення не може бути застосоване.

При цьому, на переконання апеляційного суду, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, настання яких передбачає застосування положень ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем до суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само, відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція вже була викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 07.11.2019 у справі №367/2334/19, від 08.08.2019 у справі №362/1634/19, від 27.02.2020 у справі №585/2811/19.

З приводу доводів позивача стосовно небажання проживати на території РФ, оскільки він відкрито висловлює громадянську позицію стосовно України, суд апеляційної інстанції оцінює критично, адже такі відносно позивача не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами, а матеріали справи не містять жодних доказів як опозиційності політичних поглядів позивача щодо російського режиму, так і щодо наявності публічної проукраїнської та антивоєнної позиції вказаної особи.

Також колегія суддів критично ставиться до доводів щодо надання позивачем допомоги Збройним Силам України, оскільки цей факт не спростовує встановлені порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання надання міжнародного захисту в Україні належить до повноважень Державної міграційної служби України, а позивач, залишивши територію України, не позбавлений можливості, перебуваючи у третій країні, звернутися до уповноважених органів України з відповідним пакетом документів для оформлення дозволу на імміграцію та отримання посвідки на тимчасове проживання у порядку, визначеному чинним законодавством.

Позивач ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав належних та допустимих доказів, які б унеможливлювали невиконання ним вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно прийняв оскаржуване рішення.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи приписи частини першої статті 26, статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та встановленого факту порушення Позивачем законодавства про правовий статус іноземців, а саме правил перебування іноземців в Україні, колегія суддів вважає обґрунтованим оскаржуване рішення

Отже, доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

При цьому, з огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, колегія суддів уважає, що здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення ефективного реагування держави на загрози її безпеці.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 522/5683/22.

Отже, відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 14 травня 2024 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова