Справа № 280/6465/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 травня 2024 року м. Дніпросправа № 280/6465/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року в адміністративній справі №280/6465/22 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі відповідач), в якому просив: стягнути з Рівненської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 16.06.2020р. до 11.10.2021р. включно в розмірі 886 506,4 (вісімсот вісімдесят шість тисяч п`ятсот шість) гривень.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

Стягнув з Рівненської обласної прокуратури (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р. у справі № 808/2109/15 за період з 16.06.2020р. по 11.10.2021р. включно у сумі 526 941 (п`ятсот двадцять шість тисяч дев`ятсот сорок одна) гривня 64 копійки, з яких утримати податки та інші обов`язкові платежі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Відповідач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що підставою для виплати незаконно звільненому працівнику зазначеного середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Водночас, при несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу, а саме, з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, і до дня фактичного його виконання.

На дотриманні такої правової позиції наголошується і судовою практикою, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.10.2016р. (справа № 802/780/16-а), а також Верховим Судом України у постанові від 23.06.2015р. у справі № 2а-3138/10).

Таким чином, право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи.

При цьому, суд також має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.

Системний аналіз ст. 236 КЗпП України, ст. 44, 371-373 КАС України дає підстави вважати, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді.

Згідно з нормами КАС України, у разі добровільного невиконання рішення суду про поновлення на посаді таке судове рішення виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

За положенням законодавства ст. 21, 24 КЗпП України, процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Водночас, позивач з дня винесення судом рішення взагалі із заявами щодо поновлення на роботі відповідно до судового рішення ні до Офісу Генерального прокурора, ні до органів державної виконавчої служби для примусового виконання не звертався.

У разі затримки виконання такого рішення, чинним законодавством (ст. 236 КЗпП України) встановлено обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки виконання. Такі виплати є певним видом відповідальності роботодавця за невиконання в негайному порядку рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника

Водночас, як вже зазначалося, позивач із заявою про добровільне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р., постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020р. та постанови Верховного суду від 30.03.2021р. в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Офісу Генерального прокурора не звертався.

Виконавчі документи до Офісу Генерального прокурора про поновлення ОСОБА_1 на посаді також не надходили.

На підставі вище зазначених судових рішень, наказом Генерального прокурора від 12.10.2021р. № 348к ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 24.03.2015р.

Отже, позивачем не надано жодних належних доказів щодо відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення.

Також, належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 808/2109/15 є Офіс Генерального прокурора.

Відтак, суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 236 КЗпП України, поклавши відповідальність за цією нормою не на того відповідача, який має відповідати за цією вимогою, на що наголошувалося Рівненською обласною прокуратурою.

Правова позиція викладена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 27.04.2023р. у справі № 460/4900/21.

Також, рішення суду в частині стягнення з Рівненської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді у розмірі 526 941,64 грн не ґрунтується на вимогах чинного законодавства з огляду й на те, що ч. 3 п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992р. № 100 (далі - Порядок № 100) передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абз. 1 п. 10 Порядку № 100 (у редакції до 09.12.2020р.) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Водночас, п. 10 Порядку № 100 виключено постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100» від 09.12.2020р. № 1213, яка набрала чинності 12.12.2020р.

Порядок № 100 не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, або за аналогічною посадою, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за два місяці, що передували звільненню.

До такого висновку дійшов також Верховний Суд у справі № 640/537/20, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу тут не є тим питанням, з приводу якого виникли спірні правовідносини, тому застосування Порядку № 100 в цьому випадку не передбачає застосування тієї його редакції, яка була чинною на час виникнення спору.

При цьому, суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувані рішення та здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, залишили поза увагою правову позицію Верховного Суду, викладену у пункті 94, 95 постанови від 29.04.2020 у справі № 810/3246/16, згідно якої, оскільки підвищення посадових окладів відбулось у грудні 2015 року, а відповідно до Постанови № 100 розрахунок середньоденної заробітної плати обчислюється, виходячи з виплат за попередні два повних місяці роботи, (у цій справі за листопад-грудень 2014 року), то здійснити розрахунок середньої заробітної плати з грудня 2015 року не вбачається можливим.

Крім того, судами, не враховано, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу, а тому здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів є безпідставним, оскільки у даному випадку сума стягнення розраховується відповідно до вимог пункту 2 розділу II Порядку № 100 і лише з урахуванням вимог чинного законодавства, які діяли на дату розгляду даної справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Враховуючи, що п. 10 Порядку № 100 виключено постановою КМ України від 09.12.2020р. «Про внесення змін до постанови КМ України від 08.02.1995р. № 100», а отже для розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду необхідно застосовати розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 924,74 грн. відповідно до довідки Рівненської обласної прокуратури від 05.10.2022р. № 21- 229, яка долучена до матеріалів справи № 280/6465/22.

Відсутні підстави для застосування коефіцієнту підвищення посадових окладів прокурорів при розрахунку ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відповідно до п. 10 Порядку № 100.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено зокрема, що період затримки виконання рішення суду становить з 16.06.2020р. до 11.10.2021р.

У постанові від 12.06.2019р. у справі № 826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р. (справа №808/2109/15) про поновлення позивача на посаді фактично виконано лише 12.10.2021р., відтак право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст.236 КзПП виникло з 16.06.2020р. до 11.10.2021р.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.11.2019р. у справі № 813/5952/15 і в постанові від 30.01.2019р. у справі № 808/1271/18.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 25.07.2018р. у справі № 552/3404/17 зазначив, що положення статті 236 КЗпІТ України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

У постанові від 12.06.2019р. у справі № 826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Також зазначає, що на момент звільнення із Прокуратури Рівненської області позивач обіймав посаду, призначення на яку та звільнення з якої здійснюється Генеральним прокурором, проте виплата заробітної плати позивачу здійснювалась саме Прокуратурою Рівненської області.

У відповідності до статей 1,7 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді Офісом Генерального прокурора, за умови отримання ним заробітної плати у Прокуратурі Рівненської області, не може бути підставою для відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 08.12.2022р. у справі №280/2481/21.

Слід також звернути увагу на постанову Верховного Суду від 08.11.2022р. у справі № 460/15639/21, в якій зазначено, зокрема, що: «...Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанції про затримку з боку Офісу Генерального прокурора виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з Рівненської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки...».

Враховуючи, що нарахування та виплата заробітної плати прокурора здійснюється в межах, затверджених у кошторисах на утримання відповідного органу прокуратури, належним відповідачем має бути Рівненська обласна прокуратура.

Щодо розрахунку за період затримки виконання, позивач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин (16.06.2020р.) норми п. 10 Порядку № 100 були чинними, а відтак є такими, що підлягають застосуванню.

Судом правильно взято до уваги, що пункт 10 Порядку №100 виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100» від 09.12.2020р. № 1213, яка набрала чинності 12.12.2020р., а отже вказаний пункт стосовно обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення підлягає застосуванню у площині спірних правовідносин в обмежених часових рамках, а саме по дату 11.12.2020р., а тому правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення з 12.12.2020р. відсутні.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.11.2021р. у справі №826/6301/15, у постанові від 09.12.2021р. у справі №340/588/20, у постанові від 31.05.2022р. у справі № 640/9712/20, від 08.11.2022р. у справі № 460/15639/21.

Отже, обчислюючи належну до виплати позивачу суму, суд виходив із того, що у період з 16.06.2020р. по 11.12.2020р. слід застосовувати середньоденний заробіток з урахуванням коефіцієнту підвищення, а саме 2670,20 грн., а за період з 12.12.2020р. по 11.10.2021р. - середньоденний заробіток без урахування коефіцієнту підвищення, який складає 924,74 грн. Так, у період з 16.06.2020 р. по 11.12.2020р. було 126 робочих днів, а у період з 12.12.2020р. по 11.10.2021р. - 206. Належна до стягнення сума складає 526 941,64 грн., обчислена як (2670,20 грн. х 126) + (924,74 грн. х 206).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р. у справі №808/2109/15 позовну заяву ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, до прокуратури Рівненської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 212к від 23 березня 2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Рівненської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 28 березня 2015 року. Стягнуто з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року у сумі 1 252 915,04 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 16473,61 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Рівненської області.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020р. рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 скасовано в частині стягнення з Прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року та задоволено позов цій частині. Стягнуто з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року у сумі 2524736,58грн. (два мільйони п`ятсот двадцять чотири тисячі сімсот тридцять шість грн. 58 коп.). В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року в адміністративній справі №808/2109/15 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30.03.2021р. змінено рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 808/2109/15, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Змінено резолютивну частину постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 808/2109/15, виклавши пункт четвертий у такій редакції: «Стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 березня 2015 року по 15 червня 2020 року у сумі 2512899,85 грн (два мільйони п`ятсот дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять гривень 85 копійок)». В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 808/2109/15 залишено без змін.

12.10.2021р. Генеральним прокурором видано наказ №348к, яким позивача поновлено на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 24.03.2015р. (п. 2 наказу).

На адвокатський запит представника позивача відповідач листом від 06.10.2022р. № 21-96ВИХ-22 повідомив, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 15.06.2020р. по 12.10.2021р. ОСОБА_1 не нераховувався.

Вважаючи, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р. у справі № 808/2109/15 за період з 16.06.2020р. до 11.10.2021р. включно, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За частиною 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Суд зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, та правовою позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладеною у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

Щодо посилання скаржника на положення ст. 21, 24 КЗпП України, а саме відсутність заяви щодо поновлення на роботі відповідно до судового рішення як волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, колегія суддів зазанчає, що вказані положення КЗпП України регулюють питання працевлаштування, а не поновлення рішення на роботі за рішенням суду. У даному випадку підлягають застосовуванню положення ст. 235 КЗпП України та ст. 255, 371, 372 КАС України, за якими судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно та негайно, без додаткового звернення з заявою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як зазначалось, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.06.2020р. у справі №808/2109/15 зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 28 березня 2015 року. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Рівненської області.

12.10.2021р. Генеральним прокурором видано наказ №348к, яким позивача поновлено на посаді першого заступника прокурора Рівненської області з 24.03.2015р. (п. 2 наказу).

Тобто, виконання судового рішення від 15.06.2020р. про поновлення на посаді, незважаючи на зазначення в рішенні суду про негайне його виконання, відбулося лише 12.10.2021р.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося не з вини апелянта, як суб`єкта владних повноважень, оскільки особою, уповноваженою на прийняття рішення щодо поновлення позивача на роботі є відповідач, як роботодавець.

Отже, оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то за наявності підстав для цього вона підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Суд не приймає посилання скаржника на те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду підлягає стягненню саме з Офісу Генерального прокурора, оскільки лише, Генеральний прокурор має повноваження на поновлення позивача на посаді, а не відповідач є помилковим, оскільки відповідно до статей 1, 7 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, до складу якої входить, серед іншого, Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, а отже несвоєчасне поновлення позивача на посаді прокурора Офісом Генерального прокурора, за умови отримання ним заробітної плати у прокуратурі, не може бути підставою для відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Верховним Судом неодноразово розглядалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі і викладено правові висновки щодо цього питання, зокрема у постановах від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 5 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, якими було зобов`язано обласні прокуратури здійснити відповідні виплати.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

За змістом пункту 10 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100», яка набрала чинності 12 грудня 2020 року, у Порядку № 100 виключено пункт 10.

Отже, з 12 грудня 2020 року правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у період з 12 грудня 2020 року до 13 травня 2021 року розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку позивача має слугувати його середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати.

Цей висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування пункту 10 Порядку № 100 (з урахуванням постанови Уряду № 1213) при обчисленні середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, які викладені у постановах від 08 листопада 2022 року у справі № 460/15639/21, від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, від 30 березня 2023 року у справі № 340/1747/21, від 26 жовтня 2023 року у справі № 380/10648/21, від 21 вересня 2023 року у справі №813/2950/16, від 14 березня 2024 року у справі № 640/16392/20.

Суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин пункт 10 Порядку № 100 до усього періоду затримки виконання судового рішення, не зважаючи на втрату ним чинності 12 грудня 2020 року.

Посилаючись у скарзі на постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20 тощо, як на приклад незастосування судами висновків суду касаційної інстанції щодо пункту 10 Порядку № 100 у подібних правовідносинах, викладених у вказаних справах, відповідач не звернув увагу на те, що такі висновки не є подібними до спірних правовідносин, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови. У наведених справах суди вирішували питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, натомість у цій справі розглядається питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до ст. 235 КЗпП України), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді а саме до 11 грудня 2020 року включно), який отримував би позивач, як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили.

На момент звільнення позивача з органів прокуратури посадовий оклад першого заступника прокурора Рівненської області становив 2 948,00 грн. згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. № 505.

У подальшому, посадовий оклад коригувався з 01.12.2015р. згідно з постановою Кабінету Міністрів від 09.12.2015р. № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» до 3 685,00 грн. (коефіцієнт 1,25), а з 06.09.2017р. - відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 30.08.2017р. № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», до 8 520,00 (коефіцієнт 2,31).

Постановою Верховного Суду від 30.03.2021р. у справі № 808/2109/15 встановлено, що: «…середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 2512899,85 грн, з якого: з 28 березня 2015 року по 30 листопада 2015 року 155356,32 грн (924,74 грн х 168 робочих днів); з 01 грудня 2015 по 05 вересня 2017 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення, - 509765,13 грн (1155,93 грн х 441 робочий день); з 06 вересня 2017 року по 15 червня 2020 року, з урахуванням коефіцієнту підвищення 2,31, - 1847778,40 грн (2670,20 грн х 692 робочі дні)…».

Отже, обчислюючи належну до виплати позивачу суму, суд виходить із того, що у період з 16.06.2020 по 11.12.2020 слід застосовувати середньоденний заробіток з урахуванням коефіцієнту підвищення, а саме 2670,20 грн., а за період з 12.12.2020р. по 11.10.2021р. середньоденний заробіток без урахування коефіцієнту підвищення, який складає 924,74 грн.

Так, у період з 16.06.2020р. по 11.12.2020р. було 126 робочих днів, а у період з 12.12.2020р. по 11.10.2021р. 206.

Звідси, належна до стягнення сума складає 526 941,64 грн., обчислена як (2670,20 грн. х 126) + (924,74 грн. х 206).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2023 року в адміністративній справі №280/6465/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко