Справа № 520/12596/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про залишення позову без руху

14 травня 2024 р. справа № 520/12596/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області (далі за текстом - відповідач №1); Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (далі за текстом - Відповідач №2) про: 1) визнання розпорядження Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області № 477 від 11.08.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » таким, що прийняте з порушеннями чинного законодавства; 2) зобов`язання Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління правового, кадрового забезпечення та контролю виконавчого комітету Бердянської міської ради; 3) зобов`язання Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у відповідності до положень статті 235 КЗпП України, -

встановив:

В оформленні позову виявлені істотні недоліки, котрі об`єктивно перешкоджають прийняттю позову до розгляду.

По-перше, згідно п.4 ч.5 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Позов у даному випадку подано до двох відповідачів, а саме: до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області та до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області.

Однак, жодних вимог до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області позов не містить.

Указане є недоліком в оформленні позову за п.4 ч.5 ст.160 КАС України.

По-друге, позов подано поза межами строку звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України, де указано, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Ця обставина визнана самим позивачем, яким разом із позовом подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, умотивовану узагальненими доводами про: необхідність застосування у даному випадку положень ст.ст.233 та 234 Кодексу законів про працю України; незаконність та безпідставність переведення заявника на посаду головного спеціаліста, юриста Виконавчого комітету Бердянської міської ради; незаконне звільнення заявника з посади головного спеціаліста, юриста Виконавчого комітету Бердянської міської ради; затягування з наданням документів про переведення та звільнення; проведення невчасних розрахунків; ненадання відповідей на адвокатські запити; військову агресію Російської Федерації проти України, дію правового режиму воєнного стану, обстріли міста Харкова та інших територій, постійні повітряні тривоги; звернення до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова у справах №644/1398/24 та №644/2206/24; відсутність запису про прийняття присяги; погіршення морального та фізичного стану і неспроможністю без допомоги адвоката розібратись у "хитросплетінні" наказів, розпоряджень, документів Бердянської міської військової адміністрації та Виконавчого комітету Бердянської міської ради.

З приводу даних тверджень заявника суд зазначає про те, що до матеріалів позову заявником приєднано копії тих сторінок паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , які взагалі не містять позначок про адресу зареєстрованого місця проживання позивача.

У копії листа начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 04.04.2023р. №223 у якості адреси заявника згадується - АДРЕСА_1 .

Жодних належно засвідчених за правилами ч.10 ст.44, ч.4 ст.99 КАС України (відсутність зазначення прізвища, ім"я, по батькові) доказів реєстрації місця проживання заявника, місця перебування заявника, місця знаходження заявника чи місця реєстрації заявника у якості внутрішньо переміщеної особи на території міста Харкова матеріали позову взагалі не містять.

Разом із тим, за відомостями Єдиного державного демографічного реєстру заявник зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією наказу начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 05.12.2022р. №27 заявник був прийнятий на роботу на посаду начальника Управління правового, кадрового забезпечення Виконавчого комітету Бердянської міської ради з 07.12.2022р. з присвоєнням 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

Текст означеного правового акту індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень та характер роботи за названою посадою змушує суд критично ставитись до аргументів заявника з приводу причин невчасного звернення до суду в аспекті відсутності достатнього досвіду попередньої роботи, відсутності достатнього обсягу юридичних знань, неусвідомлення факту набуття правового статусу публічного службовця, звернення із позовом 01.03.2024р. у справі №644/1398/24 до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, звернення із позовом 27.03.2024р. у справі №644/2206/24 до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова.

Суд зазначає, що у розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суд наголошує, що положеннями ст.1 Закону України від 07.06.2001р. №2493-ІІІ "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі за текстом - Закон №2493-ІІІ) чітко та однозначно визначено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

За визначенням ст.2 Закону №2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

У розумінні ст.3 Закону №2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

У силу спеціального застереження ч.5 ст.11 Закону №2493-ІІІ відомості про складення Присяги із зазначенням дати складення Присяги вносяться до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в порядку, затвердженому Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення. На вимогу громадянина про складення Присяги робиться запис у його трудовій книжці із зазначенням дати складення Присяги.

Відтак, довід заявника стосовно відсутності запису у трудовій книжці про прийняття ним Присяги посадової особи місцевого самоврядування суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону №2493-ІІІ та спростовується відсутністю об"єктивних даних про висунення у минулому вимоги про вчинення такого запису.

Як то указано у ст.15 Закону №2493-ІІІ, при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування присвоюються ранги у межах відповідної категорії посад. Ранги присвоюються одночасно з обранням (прийняттям) на службу в органи місцевого самоврядування або обранням (призначенням) на вищу посаду.

Отже, однією із кваліфікуючих вимог набуття найманим працівником правового статусу посадової особи місцевого самоврядування та публічного службовця є подія присвоєння такому учаснику суспільних відносин рангу посадової особи місцевого самоврядування.

За приписами ст.1, ст.5, ст.ст.10-12, 51, 54, 541 Закону України від 21.05.1997р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська, селищна, міська рада; сільський, селищний, міський голова; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради (тобто і виконавчий комітет) є окремими самостійними і незалежними один від одного суб"єктами права у системі місцевого самоврядування (органами місцевого самоврядування) із правовим статусом суб"єктів владних повноважень.

Отже, у спірних правовідносинах з наведених вище судом міркувань заявник не міг не усвідомлювати факту набуття правового статусу публічного службовця, а відтак, і факту про поширення на усі спори, пов"язані з проходженням служби у правовому статусі посадової особи місцевого самоврядування з присвоєним рангом посадової особи місцевого самоврядування предметної юрисдикції окружних адміністративних судів відповідно до ч.2 ст.20 КАС України.

Тому помилкове звернення заявника із попередніми позовами до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у порядку цивільного судочинства (справа №644/1398/24, справа №644/2206/24) у розумінні ч.1 ст.121 КАС України не можуть бути кваліфіковані судом у якості поважних причин пропуску строку на звернення до суду.

Окремо суд зважає на ту обставину, що захист власних прав у судовому порядку заявник розпочав лише 01.03.2024р. у межах справи №644/1398/24.

Між тим у власно складеному позові заявник визнає обставини одержання письмового попередження про майбутнє вивільнення з посади начальника Управління правового, кадрового забезпечення Виконавчого комітету Бердянської міської ради (24.03.2023р.) та обставини передачі матеріальних цінностей за цією посадою (31.03.2023р.).

При цьому, згідно з приєднаною до позову роздруківкою відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов"язкового державного соціального страхування заявник отримував доходи від Виконавчого комітету Бердянської міської ради лише протягом періоду грудень 2022р.-березень 2023р.

Ці відомості узгоджуються із змістом складеної відносно заявника Виконавчим комітетом Бердянської міської ради довідкою про доходи від 31.07.2023р. №06-0089/40.

Розпорядженням начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 24.03.2023р. №122 з 03.04.2023р. на період дії воєнного стану та 30 днів після припинення чи скасування воєнного стану була затверджена тимчасова структура Виконавчого комітету Бердянської міської ради.

За викладеним у позові твердженням заявника, у спірних правовідносинах трудова книжка заявника велась в електронній формі.

Проте, жодних посилань на об"єктивні дані про існування дійсно непереборних та нездоланних перешкод у реалізації зацікавленості в обізнаності з актуальними записами цієї трудової книжки (де 03.04.2023р. міститься запис про прийняття заявника на роботу за розпорядженням Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 31.03.2023р. №151, а 14.08.2023р. міститься запис про звільнення заявника з роботи за розпорядженням Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 11.08.2023р. №477), ані текст позову, ані текст клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду не містять.

Згідно з копією розпорядження начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 31.03.2023р. №151 заявника з посади начальника Управління правового, кадрового забезпечення Виконавчого комітету Бердянської міської ради з 03.04.2023р. було переведено на посаду головного спеціаліста, юриста виконавчого комітету Бердянської міської ради із збереженням 11 рангу посадової особи місцевого самоврядування.

Згідно з копією розпорядження начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 11.08.2023р. №477 заявника з 14.08.2023р. було звільнено з посади головного спеціаліста, юриста виконавчого комітету Бердянської міської ради на підставі п.83 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України у зв"язку із відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.

Отже, у спірних правовідносинах заявником у тексті позові особисто визнані обставини неотримання від роботодавця оплати праці з квітня 2023р., обставини невиконання взагалі будь-якої роботи з квітня 2023р., обставини отримання грошового платежу від роботодавця - 17.08.2023р.

При цьому, попри явно та очевидно існуючі фактори невиконання особисто взагалі будь-якої роботи посадової особи місцевого самоврядування з квітня 2023р., неподання до суб"єкта владних повноважень - роботодавця жодних заяв про надання відпусток чи про організацію дистанційної роботи, неотримання від роботодавця виплат з оплати праці з квітня 2023р. за професійною правничою допомогою адвоката заявник за викладеними у позові твердженнями звернувся лише на початку 2024р., а до суду вперше подав позов лише - 01.03.2024р. (у межах справи №644/1398/24).

З приводу цих факторів суд відзначає, що згідно з п.2 Розділу VII Закону №2493-ІІІ дія Закону України "Про державну службу" поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Безперервність, регулярність та щоденність виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби чи посадою місцевого самоврядування (окрім випадків знаходження у стані тимчасової непрацездатності чи у стані відпочинку) зумовила формулювання законодавцем положень ч.5 ст.121 КАС України як спеціальної норми процесуального закону у спосіб викладення тексту, який (на відміну від загального правила ч.2 ст.122 КАС України) не містить посилання на необхідність обчислення строку звернення до суду саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведене об`єктивно зумовлено тим, що подія вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу припинення публічної служби особи або з приводу припинення оплати праці не може бути невідома зацікавленій особі у наступний календарний день від дати видання наказу з звільнення з роботи (служби).

При цьому момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення прав (свобод чи інтересів) у відносинах публічної служби, слід виокремлювати від моменту, коли особа сформулювала власну незгоду із рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби (у тому числі і за рахунок отримання професійної правничої допомоги адвоката чи отримання документів у порядку Закону України "Про доступ до публічної служби") або дійшла до суто власного переконання чи усвідомлення невідповідності закону рішення суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби, позаяк перший із згаданих моментів є дійсною та справжньою подією настання у учасника суспільних відносин стану обізнаності, а другий із згаданих моментів є подією початку реального захисту того права (інтересу), котре учасник суспільних відносин вважає порушеними.

Суд також зауважує, що з огляду загальні правила безперервності, регулярності та щоденності виконання громадянином України обов`язків за посадою публічної служби позивач не може бути не обізнаний із подією припинення проходження публічної служби з моменту фізичного припинення виконання функцій найманого працівника.

З`ясування причин указаного припинення повинно відбуватись у межах строку звернення до суду згідно з ч.5 ст.122 КАС України, а остаточне формування правової позиції з приводу незгоди із відповідністю управлінського волевиявлення суб"єкта владних повноважень стосовно припинення публічної служби положенням закону може бути безперешкодно здійснено вже після звернення до суду з урахуванням ч.1 ст.47, ст.80, ч.2 ст.121, ч.2 ст.173, ч.3 ст.262 КАС України.

Суд повторно зазначає, що згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення ч.2 ст.122 КАС України відносно спірних правовідносин слід визнати спеціальними нормами права порівняно із положеннями ст.ст.233 та 234 Кодексу законів про працю України, а тому посилання заявника на приписи ст.ст.233 та 234 Кодексу законів про працю України у даному конкретному випадку слід визнати юридично неспроможними.

Подібні за змістом та суттю правові висновки Верховного Суду з приводу правил вирішення колізії між приписами ч.5 ст.122 КАС України та інших актів законодавства в частині строку звернення до суду у відносинах з проходження публічної служби сформульовані у постановах від 02.05.2024р. по справі №420/26754/23 та від 28.03.2024р. по справі №420/22052/23.

У силу ч.5 ст.242 КАС України правові позиції згаданих постанов Верховного Суду виключають правомірність поновлення заявнику пропущеного строку на звернення до суду у спорі з приводу звільнення з військової служби на підставі ст.ст.233 та 234 Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що положення ч.5 ст.122 КАС України не можуть бути невідомі заявнику, позаяк були офіційно оприлюднені, є чіткими, однозначними та зрозумілими, запровадження саме такого строку звернення до суду обумовлено публічним інтересом суспільства на безперервність виконання функцій Держави.

У розумінні п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст.1 Закону України від 07.06.2001р. №2493-ІІІ "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Суд наголошує, що саме безперервність, регулярність та щоденність виконання громадянином України обов`язків за посадою державної служби чи за посадою місцевого самоврядування (окрім випадків знаходження у стані тимчасової непрацездатності чи у стані відпочинку) зумовила формулювання законодавцем положень ч.5 ст.121 КАС України як спеціальної норми процесуального закону у спосіб викладення тексту, який (на відміну від загального правила ч.2 ст.122 КАС України) не містить посилання на необхідність обчислення строку звернення до суду саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведене об`єктивно зумовлено тим, що подія вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу припинення публічної служби особи або з приводу припинення оплати праці не може бути невідома зацікавленій особі у наступний календарний день від дати видання наказу з звільнення з роботи (служби) у зв"язку із фізичним припиненням виконання громадянином роботи за посадою.

Отже, у будь-якому разі моментом, з настанням якого особа не може бути необізнаною із припиненням державної служби, є подія фізичного припинення виконання роботи за посадою державної служби.

У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

У п.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2024р. по справі №990/12/24 указано, що суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.

Тому момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення прав (свобод чи інтересів) у відносинах публічної служби, слід виокремлювати від моменту, коли особа сформулювала власну незгоду із рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби (у тому числі і за рахунок отримання професійної правничої допомоги адвоката чи отримання документів у порядку Закону України "Про доступ до публічної служби") або дійшла до суто власного переконання чи усвідомлення невідповідності закону рішенням суб`єкта владних повноважень про припинення публічної служби, позаяк перший із згаданих моментів є дійсною та справжньою подією настання у учасника суспільних відносин стану обізнаності, а другий із згаданих моментів є подією початку реального захисту того права (інтересу), котре учасник суспільних відносин вважає порушеними.

Суд вкотре зауважує, що з огляду загальні правила безперервності, регулярності та щоденності виконання громадянином України обов`язків за посадою місцевого самоврядування позивач не може бути не обізнаний із подією припинення проходження публічної служби з моменту фізичного припинення виконання функцій найманого працівника (за відсутності факту подання будь-яких заяв про надання відпусток без збереження заробітної плати чи заяв про організацію дистанційної роботи).

За змістом ч.1 ст.121 КАС України до кола поважних причин пропуску процесуального строку можуть бути віднесені реально існуючі обставини фактичної дійсності, які не залежать від внутрішньої волі заінтересованої особи, мали місце протягом перебігу пропущеного строку і створюють істотні та обєктивно непереборні чи нездоланні перешкоди або труднощі у виконанні конкретної процесуальної дії у межах встановленого законом проміжку часу, у тому числі і дії з подання позову (постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19, постанова Верховного Суду від 06.04.2023р. у справі №320/7204/21).

Докази існування цих обставин про поважні причини пропуску строку звернення до суду відповідно до ч.1 ст.77, ч.2 ст.79, ч.1 ст.123, ч.2 ст.123, ч.4 ст.161, ч.6 ст.161 КАС України повинні бути подані до суду разом із позовом, бо на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази.

Такий висновок цілком корелюється із правовою позицією постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №520/3047/2020 та постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20, де указано, зокрема, що суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою.

Окрім того, і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.06.2023р. по справі №300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивачем у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову. Такі обставини наводяться позивачем у відповідній заяві, підтверджуються доказами та оцінюються судом на предмет об`єктивної неможливості подати позов за правилами, визначеними КАС України.

Указане обумовлено тим, що згідно з п.5 ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує - чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними і у силу ч.2 ст.19 Конституції України не має повноважень діяти у будь-який інший спосіб, у тому числі витребовувати докази з власної ініціативи або відкладати вирішення даного питання на подальше з метою пересвідчення в обізнаності позивача як учасника суспільних відносин із станом власних прав (інтересів) та обовязків.

Отже, саме на стадії вирішення питання про прийняття позову до розгляду суд повинен визначитись із достатністю підстав для визнання причин пропуску строку на звернення до суду поважними, для чого повинен дослідити та оцінити саме надані позивачем докази виключно у контексті подання позову із дотриманням вимог ч.2 ст.122, ч.1 ст.123, ч.6 ст.161, ч.1 ст.169, ч.2 ст.171 КАС України.

Відтак, позивач під час звернення до суду у тексті відповідного процесуального документа повинен зазначити дату обізнаності з порушенням права та подати на підтвердження власних доводів з даного приводу належні, допустимі, достатні та достовірні докази, а суд повинен перевірити юридичну спроможність та фактичну доказанність задекларованого позивачем твердження, але не має обов`язку у разі невиконання позивачем вимог процесуального закону у цій частині за власною ініціативою пересвідчуватись у справжньому існуванні будь-яких інших причин пропуску строку звернення до суду, окрім тих, які були зазначені власне позивачем.

При цьому суд зважає, що за правовою позицією, сформульованою у постанові Верховного суду від 14.09.2023р. у справі №520/12477/22: 1) поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.; 2) Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 3) Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Також суд зважає, що за правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2023р. у справі №990/139/23 «Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що у процесі прийняття рішень про поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Суд виходить таких міркувань: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, унаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка звернулася з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Стосовно доводу про отримання оскаржених рішень лише на адвокатський запит суд зазначає, що моментом, коли особа не може не дізнатись про припинення публічної служби є календарна дати фізичного припинення виконання роботи за посадою публічної служби. саме від цієї дати слід обчислювати строк на звернення до суду із вимогою про скасування наказу суб"єкта владних повноважень з приводу припинення державної служби.

Натомість, звернення за професійною правничою допомогою адвоката, отримання правових консультацій, формування власної правової позиції, отримання копій правових актів суб"єкта владних повноважень є не моментом обізнаності із фактом порушення власного права (інтересу), а моментом початку реального захисту того права, котре особа вважає порушеним.

Окрім того, незважаючи на отримання відповіді Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області від 04.08.2023 №01-13/881 на заяву від 29.07.2023р. та неодноразове звернення до адвоката з приводу надання правничої допомоги заявником так і не надано до суду розумних пояснень чому заявник так і не став до роботи.

Положення ч.1 ст.47, ч.7 ст.161, ст.173, ч.3 ст.262 КАС України не позбавляють особу права, а навпаки створюють максимально сприятливі умови для отримання копій оскаржених рішень суб"єкта владних повноважень та формування власної правової позиції вже після подання позову до суду.

Відтак, згаданий довід слід визнати юридично неспроможним.

Стосовно доводу про запровадження правового режиму воєнного стану, ведення бойових дій, повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України, обстрілів, руйнувань приміщень та інфраструктури, припинення електропостачання та інших факторів військового характеру суд зазначає, що ці обставини дійсно здатні призвести до втрати особою фізичної можливості та істотного утруднення вчинення процесуальної дії з подачі позову.

Проте, у такому випадку саме заявник повинен довести наявність безпосереднього причинного - наслідкового зв"язку між дією будь-якого із згаданих факторів і конкретною власною життєвою ситуацією протягом визначеного процесуальним законом строку звернення до суду, тобто зазначити яким чином конкретний фактор заважав подачі позову.

Наведення ж особою неконкретизованих та узагальнених доводів не може бути кваліфіковано судом у якості виконання обов"язку за ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України.

Відтак, згаданий довід слід визнати юридично неспроможним.

Помилкове оскарження заявником рішень суб"єкта владних повноважень з приводу припинення публічної служби у межах справи №644/1398/24 та у межах справи №644/2206/24 з наведених судом вище міркувань не може бути кваліфіковано судом у якості поважних причин пропуску строку звернення до суду, позаяк позови у перелічених справах також були без поважних причин подані поза межами строку згідно з ч.5 ст.122 КАС України.

Тривалість допущеного позивачем зволікання із зверненням до суду з серпня 2023р. до 01.03.2024р. (у межах справи №644/1398/24) є нерозумно значним та не має виправдання дією нездоланних та непереборних чинників.

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що зміст жодної норми національного закону України та особисто викладені у позові визнані обставини спірних правовідносин не можуть бути кваліфіковані у якості розумного виправдання тривалої пасивної поведінки заявника у відносинах з проходження публічної служби в контексті оскарження рішення суб"єкта владних повноважень про припинення публічної служби громадянина України.

Відтак, суд змушений констатувати, що станом правовідносин з приводу проходження публічної служби до 01.01.2024р. заявник належним чином та добросовісно не опікувався, а тому не міг мати ані обґрунтованих очікувань, ані розумних сподівань на прийняття суб`єктом владних повноважень будь-якого іншого рішення з питань службової кар`єри, окрім звільнення із публічної служби.

Наведені заявником у виправдання пропуску строку звернення до суду обставини мають виключно суб"єктивний характер, зумовлені власним ставленням заявника до з"ясування дійсного та достовірного стану власних прав та обов`язків як учасника суспільних відносин - публічного службовця, а не дією непереборних та нездоланних чинників.

Відповідно до частини 1, 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки викладенні заявником обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду визнані судом не поважними, то згідно з ч.1 ст.123 КАС України позов підлягає залишенню без руху.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 44, 45, 121-123, 160, 161, 171, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя

ухвалив:

1.Викладені у заяві від 09.05.2024р. доводи - визнати достатніми підставами для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

2.Заяву позивача від 09.05.2024р. про поновлення пропущеного строку звернення до суду - залишити без задоволення.

3.Позов - залишити без руху.

4.Надати час для усунення недоліків - 10 днів від дати отримання цієї ухвали.

5.Встановити способом усунення недоліків подання до суду позову, оформленого у відповідності до вимог ст.ст.160 і 161 КАС України; юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із долученням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів настання цього наслідку через дію поважної причини.

6.Роз`яснити, що невиправлення недоліків в оформлення позову зумовлює повернення позову.

7.Роз`яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання, оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Сліденко