Справа № 560/15607/23
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2024-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/15607/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Польовий О.Л.

Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.

14 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень від 12.05.2023 №005361/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005362/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005363/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005364/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005365/22-01-24-05.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується із висновками акта перевірки, оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх такими, що прийнятій всупереч нормам податкового законодавства.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

25 березня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому остання вказала на безпідставність доводів апеляційної скарги.

28 березня 2024 року до суду надійшло клопотання від позивача про стягнення витрат професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, до якого долучено докази на підтвердження таких витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, на підставі статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.7 пункту 78.1, пункту 78.4 статті 78, статті 79, підпунктів 69.2, 69.9 статті 69 підрозділу 10, розділу XX Податкового кодексу України, наказу від 27.02.2023 №576-П, у зв`язку з прийняттям рішення про припинення, посадові особи Головного управління ДПС у Хмельницькій області провели документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 23.12.2019.

За результатами перевірки складений акт від 14.07.2023 №4106/22-01-24-05/ НОМЕР_1 , яким встановлені порушення вимог:

- пункту 167.1 статті 167, пунктів 177.1, 177.2, підпункту 177.3.1 пункту 177.3, підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижений податок з доходів фізичних осіб в загальній сумі 36660,78 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 16554,10 грн, за 2018 рік на суму 14186,30 грн, за 2019 рік на суму 5920,38 грн;

- пункту 161 Підрозділу 10 "Інші перехідні положення", підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижений військовий збір в загальній сумі 3055,08 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 1379,51 грн, за 2018 рік на суму 1182,20 грн, за 2019 рік на суму 493,37 грн;

- пункту 1 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №65/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", внаслідок чого через зареєстровані реєстратори розрахункових операцій не проведені розрахункові операції при продажу товарів в торгівлі у періоді з 01.01.2017 по 23.12.2019 на загальну суму 3661,40 грн;

- пункту 6 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №65/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", внаслідок чого не забезпечене зберігання та до перевірки не надана книга обліку розрахункових операцій на РРО;

- статті 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР "Про-державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального", внаслідок чого в період з 15.07.2017 по 23.07.2017 реалізовані підакцизні товари (алкогольні напої) на загальну суму 430,00 грн без наявності ліцензій на право здійснення роздрібної торгівлі;

- пунктів 44.1, 44.3, 44.5 статті 44, пункту 85.2 статті 85, підпункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті документів, пов`язаних з обчислення доходів при перебуванні на загальній системі оподаткування.

На підставі висновків перевірки Головне управління ДПС в Хмельницькій області прийняло:

- податкове повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005361/22-01-24-05, яким збільшило позивачці суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 40329,86 грн, в тому числі 36660,78 грн податкового зобов`язання та 3666,08 грн штрафних санкцій;

- податкове повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005362/22-01-24-05, яким збільшило позивачці суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 3360,59 грн, в тому числі 3055,08 грн податкового зобов`язання та 305,51 грн штрафних санкцій;

- податкове повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005363/22-01-24-05, яким застосувало до позивачки штрафні санкції в розмірі 850,00 грн;

- податкова повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005364/22-01-24-05, яким застосувало до позивачки штрафні санкції в розмірі 17000,00 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005365/22-01-24-05, яким застосувало до позивачки штрафні санкції в розмірі 1020,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення рішення протиправними, позивач звернулася до суду для їх скасування.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Правовідносини з приводу оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім тих, що обрали спрощену систему оподаткування з 01.01.2011 врегульовані розділом IV Податкового кодексу України

Згідно з пунктом 1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За змістом пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до підпункту 177.5.3 пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи та суми сплати за торговий патент на підставі документального факту їх сплати.

Враховуючи положення Податкового кодексу України, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат суми витрат, якщо вони документально підтверджені первинними документами, пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, фактично сплачені, товари (послуги) фактично отримані фізичною особою-підприємцем.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає закон України від 16.07.1999 №996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі по тексту - Закон №996-XIV).

Відповідно до положень статті 1 Закону №996-XIV бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону №996-XIV).

При цьому податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою та другою статті 9 Закону №996-ХІV, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

З урахуванням наведеного, визначальною ознакою витрат в податковому обліку є їх безпосередній зв`язок з господарською діяльністю платника податку. Витрати мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо правомірності винесених податкових повідомлень-рішень від 12.05.2023 №005361/22-01-24-05 та №005362/22-01-24-05, колегія суддів зважає на наступне.

Так, перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності за період 01.01.2017 по 23.12.2019 в загальній сумі 205350 грн., встановлено його заниження в сумі 521,35 грн, в тому числі занижено у 2017 році в сумі 521,35 грн.

Апелянт наполягає на тому, що згідно баз даних ДПС України "Виторги РРО" ФОП ОСОБА_1 у 2017 році реалізовано товарів в роздріб на суму 92917,35 грн.. ФОП ОСОБА_1 у Податковій декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік задекларований загальний оподаткований дохід в сумі 92396 грн. Заниження доходу склало 521,35 грн.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивач до акту перевірки подала заяву від 02.05.2023, до якої відповідно до статті 86 Податкового кодексу України надала перевіряючим первинні документи, а саме книгу обліку розрахункових операцій, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, накладні на отримання товару, касові ордери на сплату оренди, квитанції про сплачу акцизного збору, квитанції про сплату військового збору, договір оренди нежитлового приміщення.

В свою чергу податковий орган під час перевірки не надав оцінку наданим позивачкою первинним документам, та не довів, що такі документи не відповідають вимогам Закону №996-ХІV.

Дослідивши зазначені вище первинні документи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що такі документи оформлені у відповідності до вимог Закону №996-ХІV та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених позивачкою господарських операцій. У зв`язку з цим, витрати, які понесені позивачкою за 2017 рік на суму 91446,00 грн, за 2018 рік на суму 78813,00 грн, за 2019 рік на суму 32891,00 грн, є належно підтвердженими.

З огляду на викладене, висновки податкового органу про завищення позивачкою оподатковуваного доходу на суму 521,35 грн та завищення витрат, пов`язаних з утриманням доходу, на суму 203150,00 грн, є необґрунтованими.

03.08.2014 набрав чинності закон України від 31.07.2014 №1621-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України", яким на період до 01.01.2015 запроваджений військовий збір.

Законом України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 01.01.2015, до Податкового кодексу України внесені зміни в частині оподаткування військовим збором.

Відповідно до пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками військового збору є фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела походження в Україні, так і іноземні доходи; фізичні особи - нерезиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні, а також податкові агенти (підпункт 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу Кодексу).

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу, зокрема: для резидентів - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування та іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України; для 6нерезидентів - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України).

Оскільки в ході розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка правомірно включила до складу витрат суму 203150,00 грн, тому висновки податкового органу про необхідність збільшення позивачці суми грошового зобов`язання з військового збору також є необґрунтованими і доводи апеляційної скарги не спростовують зазначеної позиції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції щодо необхідності визнання протиправними та скасування податкові повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005361/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005362/22-01-24-05.

Досліджуючи доводи апелянта стосовно правомірності винесення податкових повідомлень-рішень від 12.05.2023 №005363/22-01-24-05, від 12.05.2023 №005365/22-01-24-05, колегія суддів враховує наступне.

Так, під час перевірки податковий орган встановив розбіжність між податковою декларацією акцизного податку та фактичними виторгами РРО на суму 3661,40 грн.

У зв`язку з цим перевіряючі дійшли висновку про те, що позивач не провела у вказаному періоді через зареєстровані РРО розрахункові операції при продажу товарів на загальну суму 3661,40 грн.

При цьому підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005363/22-01-24-05 слугував той факт, що позивач для перевірки не надала книгу обліку розрахункових операцій РРО за період здійснення діяльності з 01.01.2017 по 23.12.2019.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №65/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Пунктом 6 вказаної статті Закону України від 06.07.1995 №65/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані забезпечувати зберігання (у разі використання) використаних книг обліку розрахункових операцій та розрахункових книжок протягом трьох років після їх закінчення.

Крім цього, податковий орган під час перевірки встановив, що позивачка не надала первинні документи, пов`язані з визначення витрат при перебуванні на загальні системі оподаткування за період з 01.01.2017 по 23.12.2019.

Такі дії контролюючий орган кваліфікував як податкове правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 121 Податкового кодексу України. У зв`язку з цим відповідач податковим повідомленням-рішенням від 12.05.2023 №005365/22-01-24-05 застосував до позивачки штрафну санкцію в розмірі 1020,00 грн.

Разом з тим, як зазначено вище, позивач разом з заявою від 02.05.2023 надала податковому органу до перевірки первинні документи, зокрема, книгу обліку розрахункових операцій.

Вказана заява отримана відповідачем 02.05.2023, що підтверджується відміткою та підписом працівника Головного управління ДПС в Хмельницькій області.

Відтак, зазначені обставини спростовують висновки податкового органу про те, що позивач не надала первинні документи та книгу обліку розрахункових операцій РРО за період здійснення діяльності з 01.01.2017 по 23.12.2019.

За таких обставин, податкові повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005363/22-01-24-05 та від 12.05.2023 №005365/22-01-24-05 є протиправними, що вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно обґрунтованості винесення податкового повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005364/22-01-24-05, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновків про те, що позивач у період з 15.07.2017 по 23.07.2017 здійснювала роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії.

Статтею 17 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР "Про-державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, без наявності ліцензій (крім випадків, передбачених цим Законом), - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Разом з тим, в акті перевірки відповідач вказує на те, що термін дії ліцензії №41 на право здійснення торгівлі алкогольними напоями закінчився 14.07.2017 та у період з 15.07.2017 по 23.07.2017 позивач здійснювала роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями.

В апеляційній скарзі відповідач також наполягає на тому, що позивач отримала ліцензію на право здійснення торгівлі алкогольними напоями за №41 з терміном дії ліцензії з 15.07.2016 по 14.07.2017.

Водночас, 23.05.2023 відповідачу був поданий адвокатський запит про надання копій виданих позивачу ліцензій на право здійснення торгівлі алкогольними напоями.

На вказаний адвокатський запит податковий орган надав відповідь від 29.05.2023 №6714/6/22-01-09-03-06, в якій зазначив копії ліцензії на право здійснення торгівлі алкогольними напоями, які видавалися позивача у відповідача відсутні, оскільки ліцензійні справи з ліцензування певних видів діяльності зберігаються лише п`ять років після закінчення строку дії ліцензії або анулювання ліцензії, а журнал обліку видачі ліцензій - п`ятнадцять років після закінчення журналу.

При цьому, відповідач на вказаний адвокатський запит надав інформацію щодо виданих позивачці ліцензій з журналу обліку видачі ліцензій.

Відповідно до такої інформації ліцензія на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями №41 видана з терміном дії з 15.08.2016 по 14.08.2017. Тобто на період з 15.07.2017 по 23.07.2017 дія ліцензії №41 була чинною.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі відповідачем не наведено обґрунтування того, на підставі яких документів під час перевірки відповідачем встановлено, що датою закінчення терміну дії ліцензії є саме 14.07.2017, так само як і не вказано про недостовірність інформації, наданої на адвокатський запит.

Таким чином, висновки Головного управління ДПС у Хмельницькій області про те, що у період з 15.07.2017 по 23.07.2017 позивачка здійснювала роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії є необґрунтованими, а відтак судом першої обґрунтовано визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.05.2023 №005364/22-01-24-05.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також до суду надійшло клопотання від позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн, вирішуючи яке колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Окрім того, Верховний Суд в своїй постанові звертає увагу на зміст ст.134 КАС України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Судом встановлено, що до клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач долучив Договір про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2023, Додаткову угоду №3 до Договору №22/03 про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2023 року, яка укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якої, за надання послуг з правової (правничої) допомоги Клієнт сплачує Адвокатові плату у формі гонорару у фіксованій сумі в розмірі 8000 грн, акт приймання-передачі виконаних робіт там наданих послуг від 25.03.2024. Позивачем за послуги правової допомоги фактично сплачено 8000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 23.03.2024.

Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року у справі № 826/9047/16.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 року у справі № 826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Таким чином, враховуючи співмірність витрат позивача на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на стадії апеляційного провадження, обсягом наданих адвокатом послуг у формі подання відзиву на апеляційну скаргу, значенням справи для сторони, колегія суддів вказує на наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.