Справа № 300/6188/23
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6188/23 пров. № А/857/2493/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Глушка І.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року (ухвалене головуючим суддею Григорук О.Б. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/6188/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 18.08.2023 № 47 щодо відмови позивачу у зарахуванні до стажу роботи періоду згідно трудової книжки від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 , періоду проходження військової служби в лавах Радянської Армії з 05.11.1979 по 14.11.1981, періоду роботи в рф з 01.01.1992 по 09.09.2014 та призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати позивачу до стажу роботи період згідно трудової книжки від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 : період проходження військової служби в лавах Радянської Армії з 05.11.1979 по 14.11.1981, період роботи в рф з 01.01.1992 по 09.09.2014 та призначити пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV з 11.08.2023.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки працівник не може відповідати за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист. При цьому, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки відповідачі не позбавлені права для підтвердження стажу роботи звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи, характер праці тощо. За наявності помилки при внесенні записів до трудової книжки, обов`язок щодо ведення якої покладено на роботодавця, така помилка не може мати наслідком позбавлення особи права зарахування певного періоду роботи до трудового стажу. Щодо не зарахування періоду проходження військової служби у зв`язку з неможливістю визначення дати призову зазначено, що проходження позивачем строкової військової служби у період з 05.11.1979 по 14.11.1981 в Збройних Силах СРСР підлягає зарахуванню до стажу, оскільки даний період підтверджується записами трудової книжки та військовим квитком. Щодо не зарахування періоду роботи позивача в РФ з 01.01.1992, оскільки з 01.01.2023 РФ припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 обґрунтовано тим, що на момент набуття позивачем страхового стажу питання пенсійного забезпечення регулювалися двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою від 13.03.1992. Зазначено, що те, що країна-агресор неспровоковано напала на Україну не може нівелювати право позивача на справедливе пенсійне забезпечення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.01.2024 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 18.08.2023 № 47 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу роботи періоди робіт та військової служби згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , військового квитка НОМЕР_2 , інформації з індивідуального (персоніфікованого) обліку № 7 та довідки від 15.03.2023 № 15-08/637: з 27.08.1979 по 26.10.1979, з 05.11.1979 по 14.11.1981, з 23.03.1982 по 01.04.1982, з 11.05.1982 по 31.07.1985, з 28.09.1985 по 28.11.1985, з 06.12.1985 по 26.05.1986, з 03.06.1986 по 08.08.1990, з 09.08.1990 по 30.09.1990, з 02.10.1990 по 29.07.1992, з 01.08.1992 по 25.06.1996, з 10.07.1996 по 12.02.1997, з 18.02.1997 по 04.10.2001, з 14.11.2001 по 28.10.2002, з 06.11.2002 по 09.09.2014. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходи з того, що недоліки заповнення трудової книжки позивача при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про роботу (прийняття на роботу, звільнення з роботи тощо) скріплені однією печаткою під записом про звільнення, не є достатньою підставою для не зарахування окремого періоду роботи особи до страхового стажу, адже визначальним є підтвердження факту виконання роботи, а не правильність заповнення трудової книжки.

Також суд першої інстанції встановив, що згідно записів №№ 2, 3 трудової книжки серії НОМЕР_1 та згідно розділу 4 «проходження дійсної військової служби» військового квитка НОМЕР_2 у період з 05.11.1979 по 14.11.1981 позивач проходив службу в лавах Радянської Армії.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.08.2023 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV.

Заява позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області була скерована в Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області по принципу екстериторіальності для опрацювання.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 18.08.2023 № 47 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 28 років. Вказаним рішенням встановлено, що вік заявника 61 рік 11 місяців 29 днів. До страховою стажу не зараховано періоди: 1) роботи за трудовою книжкою від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 оскільки наявне виправлення в даті народження. Водночас потребує уточненню довідкою період роботи з 03.06.1986 по 08.08.1990 у Середньообському виробничо-технічному Управлінні зв`язку «Головтранснафта» - оскільки в трудовій книжки не зазначено підстави для внесення запису про звільнення з роботи; 2) період проходження військової служби (дату призову визначити не можливо) по 14.11.1981 за військовим квитком від 19.10.1979 серії НОМЕР_2 , який піддягає уточненню довідкою. Зазначено, що з 01.01.2023 рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Пенсії громадянам, які працювали на території РФ призначаються на умовах, визначених Законом № 1058-ІV . При цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РФСР по 31.12.1991. Позивач працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує (а.с.31, 32).

Згідно розрахунку стажу за пенсійною справою № 47 відповідачем враховано позивачу страховий стаж 4 роки 10 місяців 23 дні. До страхового стажу зараховано періоди: з 01.09.1976 по 04.08.1979 - навчання відповідно диплому № НОМЕР_3 виданого 04.08.1979 (2 роки 11 місяців 4 дні); з 05.06.2006 по 30.04.2007, з 01.08.2007 по 31.12.2007, з 01.02.2008 по 29.02.2008, з 20.12.2012 по 31.07.2013 - за даними Реєстру застрахованих осіб (1 рік 11 місяців 19 днів) (а.с.33).

В трудовій книжці на титульній сторінці від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 в даті народження позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , міститься виправлення у третій цифрі року народження «6» (а.с.15).

Записами трудової книжки позивача від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 підтверджені періоди робіт: з 27.08.1979 по 26.10.1979, з 23.03.1982 по 01.04.1982, з 11.05.1982 по 31.07.1985, з 28.09.1985 по 28.11.1985, з 06.12.1985 по 26.05.1986, з 03.06.1986 по 08.08.1990, з 09.08.1990 по 30.09.1990, з 02.10.1990 по 29.07.1992, з 01.08.1992 по 25.06.1996, з 10.07.1996 по 12.02.1997, з 18.02.1997 по 04.10.2001, з 14.11.2001 по 28.10.2002, з 06.11.2002 (а.с.15-20).

Згідно записів №№ 2, 3 трудової книжки серії НОМЕР_1 та згідно розділу 4 «проходження дійсної військової служби» військового квитка НОМЕР_3 05.11.1979 у період з 05.11.1979 по 14.11.1981 позивач проходив службу в лавах Радянської Армії (а.с.15, 28, 29).

На підставі наказу № 76-к від 02.06.1986 у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 внесено запис № 15 про прийняття позивача у порядку переводу водієм у Середнєобське виробничо-технічне Управління зв`язку «Головтранснафта» з 03.06.1986 (а.с.17). На підставі наказу №84-к від 01.06.1987 у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 внесено запис № 16 про перевід позивача на посаду водій-механік 5 розряду. Згідно запису №17 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивача 08.08.1990 звільнено за власним бажанням, у графі №4 трудової книжки не зазначено підстави для внесення запису про звільнення позивача з роботи (а.с.17).

Відповідно до інформації з індивідуального (персоніфікованого) обліку № 7) та довідки від 15.03.2023 №15-08/637 у період з 14.11.2001 по 09.09.2014 позивач працював у ТОВ «Газпром видобуток Ямбург» повні робочі дні вахтовим методом роботи з виробкою річної норми робочого часу та за цей період було сплачено страхові внески до Пенсійного Фонду рф (13р. 9міс. 20дн.) (а.с.21-27).

Позивач, вважаючи відмову відповідача про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV протиправною та такою, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначається така пенсійна виплата як пенсія за віком (п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV).

Умови призначення пенсії за віком врегульовані статтею 26 Закону № 1058-IV, відповідно до частини 1 якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Частинами 1-3 ст. 44 Закону № 1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення. Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

У відповідності до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Враховуючи наведене вище слід дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Як зазначив суд першої інстанції, що порядок ведення трудових книжок працівників визначено в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, відповідно до пунктів 2.2, 2.4 якої до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

До прийняття наведеної вище Інструкції від 29.07.1993 № 58 порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами пунктів 2.2, 2.3 якої було також передбачено, що заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати. У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Оскаржуваним рішенням від 18.08.2023 № 47 до страховою стажу позивача не зараховано періоди роботи за трудовою книжкою від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 оскільки наявне виправлення в даті народження.

В трудовій книжці від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 на титульній сторінці в даті народження позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 , міститься виправлення у третій цифрі року народження «6» (а.с.15), однак колегія суддів поділяє доводи суду першої інстанції, що такий її недолік не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що позивач жодним чином не впливав на дотримання роботодавцем порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі її недоліки, а підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Крім цього таке виправлення є незначним та не спростовує належність трудової книжки від 27.08.1979 серії НОМЕР_1 позивачу та достовірність інших відомостей про позивача: прізвище, ім`я, по батькові, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення, звільнення.

За таких обставин, відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи за трудовою книжкою НОМЕР_1 від 27.08.1979 у зв`язку із виправленням в даті народження у трудовій книжці.

Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що додатково потребує уточненню довідкою період роботи з 03.06.1986 по 08.08.1990 у Середньообському виробничо-технічному Управлінні зв`язку «Головтранснафта» - оскільки в трудовій книжки не зазначено підстави для внесення запису про звільнення з роботи.

Як згадувалось вище, що на підставі наказу №76-к від 02.06.1986 у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 внесено запис № 15 про прийняття позивача у порядку переводу водієм у Середнєобське виробничо-технічне Управління зв`язку «Головтранснафта» з 03.06.1986 (а.с.17). На підставі наказу № 84-к від 01.06.1987 у трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 внесено запис № 16 про перевід позивача на посаду водій-механік 5 розряду. Згідно запису №17 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивача 08.08.1990 звільнено за власним бажанням, у графі №4 трудової книжки не зазначено підстави для внесення запису про звільнення позивача з роботи (а.с.17).

Суд встановив, що записи про прийняття та звільнення з роботи у спірний період містять дати прийому, звільнення з роботи, а також завірені підписом відповідальної особи. Вказані записи скріплені однією печаткою під записом про звільнення.

Крім того, щодо аргументів відповідача про те, що додатково потребують уточнення довідкою періоди роботи з 11.05.1982 по 31.07.1985 в УВС Івано-Франківського облісполкому - виправлення в номері наказу на звільнення слід зазначити, що записи про прийняття та звільнення з роботи у вказаний період містять дати прийому, звільнення з роботи, а також завірені підписом відповідальної особи, вказані записи скріплені однією печаткою під записом про звільнення.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від постанові від 21.02.2018 (справа № 687/975/17), від 23.04.2019 (справа № 593/1452/16-а), від 30.09.2021 (справа № 300/860/17), висновки якого мають враховувати суди відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України.

Також, судом першої інстанції враховано, що Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Суд вірно вважав, виявлені відповідачем недоліки у заповненні трудової книжки ОСОБА_1 при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про роботу (прийняття на роботу, переведення, звільнення з роботи тощо), не є підставою для не зарахування періодів трудової діяльності відповідно до записів трудової книжки до стажу його роботи.

Відтак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірно го висновку, що такі недоліки заповнення трудової книжки позивача при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про роботу (прийняття на роботу, звільнення з роботи тощо) скріплені однією печаткою під записом про звільнення, не є достатньою підставою для не зарахування окремого періоду роботи особи до страхового стажу, адже визначальним є підтвердження факту виконання роботи, а не правильність заповнення трудової книжки.

Щодо незарахування до страхового стажу періоду військової служби відповідачем зазначено, що не зараховано до страхового стажу позивача період військової служби відповідно військового квитка серії НОМЕР_2 від 19.10.1979 у зв`язку із неможливістю визначити дату призову на військову службу то суд зазначає таке.

Згідно із абзацом 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до п.п. «а» п. 2.17 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 до трудової книжки за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер і найменування відповідних документів наступних документів такі записи: про час служби у складі Збройних Сил СРСР, в органах Комітету державної безпеки СРСР і Міністерства внутрішніх справ СРСР, у всіх видах охорони, на яку поширюється законодавство про працю і державне соціальне страхування із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення зі служби.

Згідно записів №№ 2, 3 трудової книжки серії НОМЕР_1 та згідно розділу 4 «проходження дійсної військової служби» військового квитка НОМЕР_2 у період з 05.11.1979 по 14.11.1981 позивач проходив службу в лавах Радянської Армії (а.с.15, 28, 29).

Відтак, враховуючи наведене вище, період проходження позивачем військової служби в лавах Радянської Армії з 05.11.1979 по 14.11.1981 підтверджений та є таким, який підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком.

Щодо незарахування відповідачем до страховою стажу позивача періоду роботи в рф з 01.01.1992 по 09.09.2014 то варто зазначити наступне

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що з 01.01.2023 рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Пенсії громадянам, які працювали на території РФ призначаються на умовах, визначених Законом № 1058-ІV. При цьому до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території РФСР по 31.12.1991.

При визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до частин 1, 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація.

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно із абзацами 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Статтею 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та двосторонніми угодами в цій галузі.

Згідно приписів п. 2 ст. 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в рф. Тобто, існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Відтак, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії.

Окрім того, аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі - Постанова № 1328) передбачено вихід України з цієї Угоди, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 Україна як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Доводи апелянта про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача, з огляду на те, що з 01.01.2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 є спростованими вищенаведеним законодавство України, адже під час роботи позивача в рф вказана Угода була обов`язкова для України як держави-учасниці.

Суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 23.03.2019 у справі № 688/947/17, від 09.09.2019 у справі № 242/5448/16-а, від 31.10.2019 у справі № 235/7373/16.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , інформації з індивідуального (персоніфікованого) обліку № 7 та довідки від 15.03.2023 №15-08/637 у період з 14.11.2001 по 09.09.2014 позивач працював у ТОВ «Газпром видобуток Ямбург» повні робочі дні вахтовим методом роботи з виробкою річної норми робочого часу та за цей період було сплачено страхові внески до Пенсійного Фонду РФ (13р. 9міс. 20дн.) (а.с.21-27).

Відтак, позивач підтвердив страховий стаж за спірний період відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку, надав докази сплати страхових внесків за цей період до Пенсійного Фонду рф.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 3 статті 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та статті 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивач працював у рф в той час, коли усі вказані вище міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації, а позивач не може бути позбавлений гарантованого Державою пенсійного забезпечення за наявності формальної підстави для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком з урахуванням поданих документів і доказів на їх підтвердження, позбавлення позивача права на призначення пенсії за встановлених судом вище обставин, буде непропорційним втручанням в його право на отримання відповідних пенсійних виплат, гарантованого статтею 1 протоколу першого Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії за віком, слід зарахувати періоди роботи в рф з 01.01.1992 по 09.09.2014.

Оскільки, позивач станом на 11.08.2023 має достатній вік та стаж для призначення пенсії за віком відповідно ст. 26 Закону № 1058-ІV, суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року у справі № 300/6188/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська