Справа № 300/7929/23
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" травня 2024 р. справа № 300/7929/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач, боржник) звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (надалі- відповідач, Косівський ВДВС)про визнання протиправними дій заступника начальника Косівського ВДВС щодо винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень та скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень від 07.11.2023 № 73229050, № 73228912 та № 73228750.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.11.2023 року заступником начальника Косівського ВДВС ОСОБА_2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73229050 про стягнення з позивача 922,50 грн виконавчого збору в межах ВП 72936086 від 03.10.2023, втім у цьому виконавчому провадженні щодо стягнення єдиного внеску в сумі 9196,45 грн, такий борг було сплачено самостійно нею як боржником 27.10.2023, квитанцію направлено державному виконавцю, тобто останнім не вчинено жодних дій з примусового стягнення боргу.
З наведених підстав та посилаючись на ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» позивач вказує на незаконність оскаржуваних постанов. Також, позивач покликається на правові висновки Верховного Суду наведені у постановах № 400/4023/19 від 22.01.2021 та № 2540/3203/18 від 11.03.2020 про відсутність підстав до стягнення виконавчого збору в разі відсутності реального стягнення державним виконавцем боргу в межах виконавчих проваджень. З наведених підстав ОСОБА_1 просить задоволити позов.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.
28.11.2023 позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуто, у зв`язку чим ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження згідно із правилами, встановленими статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, призначено судове засідання на 12.12.2023 о 14:15 та витребувано у відповідача копії матеріалів виконавчих проваджень № 73229050, № 73228912 та № 73228750 (а.с.32).
Судове засідання призначене на 12.12.2023 не відбулося у зв`язку з неявкою сторін та подання представником відповідача клопотання про відкладення судового засідання, а позивачем - заяви про розгляд справи у письмовому провадженні, про що секретарем судового засідання складено довідку(а.с. 47).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 заяву про самовідвід судді Боброва Ю.О. від розгляду адміністративної справи №300/7929/23 - задоволено. Передано адміністративну справу №300/7929/23 для її розгляду іншим суддею, визначеному в порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с. 92).
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2023, на підставі розпорядження за №147 від 15.12.2023, судову справу № №300/7929/23 передано судді Микитин Н.М.
Відповідач 18.12.2023 надав суду витребовувані ухвалою суду копії матеріалів виконавчих проваджень № 73229050, № 73228912 та № 73228750. Водночас, відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому щодо заявлених позовних вимог заперечив, просив суд в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що оскаржувані постанови винесені законно, а виконавчий збір стягується відповідно до вимог ч. 3 ст. 40 Закону України Про виконавче провадження. Зауважив, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов керувався чинними нормами Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до ст. 27 якого виконавчий збір стягується у розмірі 10% суми вказаної виконавчим документом. Постанови про стягнення виконавчого бору та витрат винесені в окремі виконавчі провадження, оскільки виконавчі провадження про стягнення заборгованості з позивача закінчені. Звернув увагу суду на те, що державним виконавцем неодноразово направлялися запити для встановлення майнового стану боржника, виносились постанови про арешт коштів боржника та направлено КЕП. Таким чином, добровільно позивач не виконувала рішення, які перебували на примусовому виконанні у відповідача, оскільки в строк до самостійного виконання такі не були виконані, а повторно направленні до відповідача для їх примусового виконання. В зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.99-104).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.12.2023 адміністративну справу № 300/7929/23 за позовом ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено судовий розгляд на "04" січня 2024 р. о 14:00 год.
Судове засідання призначене на 21.12.2023 не відбулося у зв`язку з неявкою сторін та подання позивачем заяви про розгляд справи у письмовому провадженні, про що секретарем судового засідання складено довідку.
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів, необхідних для вирішення справи по суті, неприбуття в судове засідання учасників справи, суд визнав можливим розглянути дану адміністративну справу на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.
Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.
Згідно частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Судом встановлено, що на виконанні у Косівському ВДВС перебувало ряд виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 07.11.2023 заступником начальника Косівського В ДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 73228912 з виконання постанови № 72267969 виданої 17.07.2023 Косівським В ДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1124,95 грн, яку направлено останній.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 07.11.2023 заступником начальника Косівського В ДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 73228750 з виконання постанови № 72267907 виданої 17.07.2023 Косівським В ДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 2653,93 грн, яку направлено останній.
Крім того, у провадженні відповідача перебувало ВП 72936086 з примусового виконання рішення № 8 виданого 10.08.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 9224,98 грн.
03.10.2023 заступником начальника Косівського В ДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження ВП 72936086 та стягнуто виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від суми вказаної виконавчим документом (922,50 грн), про що винесено відповідні постанови. В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 02.11.2023 отримано повідомлення від стягувача про погашення заборгованості за рішенням №8 від 10.08.2023, що стало підставою до прийняття державним виконавцем 03.11.2023, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», постанови про закінчення виконавчого провадження № 72267969.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» 07.11.2023 заступником начальника Косівського В ДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 73229050 з виконання постанови № 72936086 виданої 03.10.2023 Косівським В ДВС про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 922,50 грн, яку направлено останній.
Не погодившись з правомірністю постанов про відкриття виконавчих проваджень по стягненню виконавчого збору від 07.11.2023 № 73229050, № 73228912 та № 73228750, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2020 №1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин (далі - Закон №1404-VІІІ).
Згідно із частиною 1 статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладений обов`язок вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно із частиною 1 статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Частина 4 статті 27 Закону №1404-VІІІ передбачає, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За текстом частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Частиною дев`ятою вказаної статті передбачено також, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Відповідно до п. 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно із частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Примусовому виконанню за правилами вимог пункту 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Так, у даному випадку спір у справі виник у зв`язку з тим, що державний виконавець виніс постанови про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документа, за яким сума, що підлягала стягненню, фактично була добровільно сплачена боржником без вчинення дій щодо примусового виконання.
Перш за все, суд бере до уваги ту обставину, що постанови про стягнення виконавчих зборів з позивача №72936086, №72267969 та №72267907 нею не було оскаржено. При цьому, правомірність таких постанов не є предметом розгляду у цій справі.
Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, в частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ внесені зміни, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Таким чином, як на дату відкриття виконавчих проваджень №72936086, №72267969 та №72267907 ( 03.10.2023, 17.07.2023 та 17.07.2023) , так і на дату їх закінчення (07.11.2023), діяла норма про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.
Отже, розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження чи вчинення виконавчих дій державним виконавцем.
Корім того, стаття 27 Закону № 1404-VІІІ чітко визначає випадки за яких не стягується виконавчий збір, однак такі позивачем не наведено.
У даному випадку виконавчі провадження №72936086, №72267969 та №72267907, за якими стягнуто виконавчі збори, було закінчено з підстав повідомлення стягувачем про погашення боргу за виконавчим документом, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Втім, такі сплати (виконання виконавчих документів ДПС та УПФ) боржником ОСОБА_1 здійснено після відкриття виконавчого провадження відповідачем у ВП №72936086, №72267969 та №72267907, що унеможливлює застосування судом частини 9 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, як підстави звільнення від сплати виконавчого збору.
Аналіз вищенаведених положень норм Закону № 1404-VІІІ у зіставленні з фактичними обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що відсутність вчинення державним виконавцем дій щодо стягнення коштів в рамках примусового виконання ВП №72936086, №72267969 та №72267907, які державний виконавець закінчив, не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за відповідним виконавчим документом, що й було зроблено відповідачем.
Висновки аналогічного змісту щодо застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) викладено в постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19 та від 11.08.2021 у справі №300/3260/20 згідно з якими фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Водночас покликання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, суд вважає безпідставними, оскільки підставою задоволення позову в цих справах була необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 58 Конституції України та частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у іншій редакції, яка була чинна до 28.08.2018, так як у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку з прийняттям змін до вказаної статті.
Натомість у цій справі, обставини стягнення з позивача виконавчого збору не змінювалися та визначали лише, що стягнення виконавчого збору обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню.
Частинами 2 та 3 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд вважає, що постанови відповідача прийняті відповідно до ст. 40 Закону № 1404-VIII про відкриття виконавчих проваджень від 07.11.2023 № 73229050, № 73228912 та № 73228750 є правомірними та не підлягають скасуванню.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку суду, відповідачем доведено правомірність своїх дій та рішення вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання щодо стягнення судових витрат понесених позивачем при зверненні до суду.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду у справах, визначених статтею 287 КАС України, подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Косівський відділ державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, вул.Незалежності, 85, м.Косів, Івано-Франківська область, 78600).

Суддя Микитин Н.М.