Справа № 160/6182/24
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2024 рокуСправа №160/6182/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить визнати незаконним дії відповідача з не поновлення пенсійних виплат за вислугою років із зобов`язанням останнього відновити такі виплати з моменту введення воєнного стану з урахуванням попередніх перерахунків та індексацій станом на дату рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є військовим пенсіонером та з 2002 року йому призначена пенсія за вислугу років. Позивач переїхав з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та отримав статус внутрішньо переміщеної особи. Позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсії за новим місцем проживання. Утім, відповідач рішенням від 24.01.2024 року у цьому відмовив, що рішення про призначення пенсії може бути прийнято за наявності сформованої пенсійної справи, яку у зв`язку з введенням воєнного стану наразі неможливо отримати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 р. відкрито спрощене позовне провадження.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. Зазначає, що рішення про призначення пенсії позивачу може бути прийнято за наявності належним чином сформованої пенсійної справи,
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що позивач є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою, який переїхав з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та відповідною довідкою підтверджено фактичне місце проживання позивача у місті Дніпро.
Позивач є військовим пенсіонером, якому з 2002 року призначено пенсію за вислугу років.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 17.01.2024 року про поновлення пенсії за новим місцем проживання.
Утім, рішенням відповідача від 24.01.2024 року відмовлено у поновленні виплати пенсії, мотивуючи це тим, що за наслідками поданого запиту про витребування пенсійної справи з міста Севастополя, така справа наразі так і не надійшла та у зв`язку з введенням воєнного стану її наразі взагалі неможливо отримати.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішені спору суд виходить із того, що стаття 46 Конституції України гарантує громадянам право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі втрати працездатності, а також у старості.
Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст. 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
За змістом статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-VI цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону № 1058-VI якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, на яку посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасників Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 7 Угоди визначено, що при переселенні пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 Угоди.
Суд вважає помилковим застосування відповідача до спірних відносин положень означеної Угоди з таких підстав.
Сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначена для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією.
Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території (ч.1 ст.5 цього Закону).
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Частиною 2 статті 7 вказаного Закону в редакції, що діяла до 21.11.2021, було передбачено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Законом України № 1618-IX від 01.07.2021, що набрав чинності 21.11.2021, внесені зміни до ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: слова «і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації» виключені.
В той же час п. 14-4 Розділу XV Закону № 1058-VI в редакції Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014 установлено, що громадянам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, виплата пенсій та надання соціальних послуг, передбачених цим Законом, здійснюються за рахунок коштів, які надходять від платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розташованих на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
У разі виникнення дефіциту коштів для фінансування цих виплат такий дефіцит покривається за рахунок коштів бюджету Автономної Республіки Крим та бюджету м. Севастополя.
Громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У розглянутому випадку, позивач, як встановлено вище, є громадянином України,. Докази припинення виплати пенсії позивачу під час проживання його на тимчасово окупованій території АР Крим в матеріалах справи відсутні, сторонами не подані.
В скерованій пенсійному органу заяві від 17.01.2024 позивач просив здійснювати виплату пенсії за новим місцем проживання, а не про переведення виплати пенсії з російської федерації за місцем реєстрації в Україні, як то помилково вказує відповідач.
Отже, позиція відповідача ґрунтується на обставинах, які не відповідають фактичним обставинам, що, відповідно, призвело до помилкових висновків пенсійного органу у спірних правовідносинах.
Суд звертає увагу відповідача, що норми чинного законодавства не містять вимог щодо документального підтвердження припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання як умови для призначення/поновлення виплати пенсії за новим місцем проживання пенсіонера.
Частиною 1 статті 49 Закону № 1058-VI передбачені випадки, коли виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, а саме:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (ч.2 ст.49 цього Закону).
Отже, право пенсіонера на отримання пенсії не залежить від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати пенсії останньому за попереднім місцем проживання.
Доводи відповідача, та викладені в рішенні від 24.01.2024 року мотиви того, що рішення про призначення пенсії позивачеві за законодавством України може бути прийнято за наявності належним чином сформованої пенсійної справи, а також документів, що підтверджують припинення виплати пенсії органами Пенсійного фонду російської федерації, не є законодавчо встановленою підставою для відмови у призначенні, поновленні виплати пенсії за новим місцем проживання пенсіонера, а тим, більше, як зазначено вище, відповідачем не з`ясовано питання та не встановлено факту виплати пенсії позивачу пенсійними органами російської федерації.
Також аналіз наведених норм законодавства в контексті спірних правовідносин дає підстави для висновку, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №308/3864/17.
Крім того, суд зауважує, що сама умова щодо витребування пенсійної справи від уповноважених органів рф встановлює для громадян України, що проживають або проживали на тимчасово окупованій території додаткову, не передбачену законами України вимогу для отримання пенсії, а враховуючи розірвання дипломатичних відносин з рф, звернення органів ПФ України до компетентних органів рф для витребування пенсійної справи є неможливим, що взагалі позбавляє таких осіб можливості отримувати пенсію, що, в свою чергу, порушує їх гарантоване Конституцією України право власності та право на соціальний захист.
Отже, наведені відповідачем обставини не є перешкодою для виконання органом Пенсійного фонду покладеного на нього обов`язку розглянути по суті подану позивачем заяву про виплату пенсії за новим місцем проживання і прийняти відповідне рішення, що свідчить про його протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах.
Визначаючись із найбільш ефективним способом відновлення порушеного права суд виходить із того, що відповідно до положень ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У розглянутому випадку, судом встановлено протиправне рішення відповідача від 24.01.2024 року, а не його дії як помилково визначає позивача, а тому суд вважає за необхідне скасувати це рішення із виходом за межі позовних вимог в цій частині.
Належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача в межах своєї компетенції повторно розглянути звернення позивача від 17.01.2024 року щодо поновлення виплати пенсії, зважаючи, що окрім викладення зазначених вище мотивів органом ПФУ не перевірялися інші обставини, необхідні для вирішення питання про пенсійне забезпечення позивача.
При цьому, суд звертає увагу відповідача на необхідність при розгляді звернення вирішити питання з урахуванням правової оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.
Вимоги ж позивача про поновлення виплати пенсії з усіма можливими перерахунками та введеними індексаціями є передчасною, адже як зазначено вище, органом ПФУ не розглянуто заяву позивача по суті порушеного в ній питання.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та часткового задоволення позову.
При цьому, судом не встановлено обставин пропуску строку звернення до суду, про шо посилається відповідач.
Розподіл судових витрат здійснюється за правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24.01.2024 року про відмову в поновленні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.01.2024 року з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять), 20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна