Справа № 160/19719/23
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2024-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 травня 2024 року

м. Київ

справа № 160/19719/23

адміністративне провадження № К/990/15371/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши касаційну скаргу Юдіної Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №160/19719/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14 липня 2023 року № 458 о/с «По особовому складу» в частині переведення капітана поліції ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Донецькій області та звільнення його з 17 липня 2023 року з посади старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського районного управління поліції;

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 17 липня 2023 року № 298 о/с «По особовому складу» в частині призначення капітана поліції ОСОБА_1 , який прибув із Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - старшим інспектором сектору ювенальної превенції відділу превенції Волноваського районного відділу поліції з 17 липня 2023 року, з посадовим окладом 2500 гривень та з установленою надбавкою за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 45%;

поновити його на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області;

допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року, позовну заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із оскаржуваними судовими рішеннями, представник позивача звернулася до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали суддя-доповідач дійшов висновку про наявність підстав для її повернення скаржнику з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі №420/5192/18, від 11 серпня 2020 року у справі №620/2624/19, від 30 червня 2021 року у справі №620/1190/20, від 29 вересня 2021 року у справі №240/20512/20, від 30 вересня 2021 року у справі №640/20160/18, від 26 січня 2021 року у справі № 826/10785/17, від 23 червня 2021 року у справі №240/14986/20, від 28 грудня 2021 року у справі №400/3525/19, від 12 травня 2022 року у справі №400/2741/19 щодо застосування статті 32 КЗпП України у випадку переміщення (переведення) на службу в іншу місцевість.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Так, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Так, у справі №420/5192/18 судами встановлено, що позивач проходив службу у Шевченківському відділенні поліції Приморського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Одеса, Приморський район, вул. Канатна, 101-В. ОСОБА_3 перевели на таку ж саму роботу на тому самому підприємстві, але в іншій місцевості, без його згоди. Верховний Суд дійшов висновку, що позивач був неправомірно переведений до іншої місцевості без його згоди.

Задовольняючи позовні вимоги у справі №620/2624/19 суди вказали на те, що у даному випадку відбулося переведення позивача у іншу місцевість, що не врегульовано Законом України «Про Національну поліцію України». Тому у даному випадку субсидіарному застосуванню підлягають норми КЗпП України, а саме стаття 32 КЗпП України. Оскільки позивач не надав своєї згоди на переведення на службу до Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції ГУНП, як того вимагає стаття 32 КЗпП України, наказ відповідача від 23 серпня 2019 року № 270 о/с є протиправним.

У справі №620/1190/20 задовольняючи частково позовні вимоги суди вказали на протиправність оскаржуваного наказу відповідача, оскільки у даному випадку відбулося переведення позивача у іншу місцевість, що не врегульовано Законом № 580-VIII. Суд дійшли висновку, що у даному випадку застосуванню підлягають норми КЗпП України, а саме стаття 32 КЗпП України. Суди виходили з того, що позивач не надав своєї згоди на переведення на службу до Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції ГУ НП, як того вимагає стаття 32 КЗпП України, тому наказ відповідача від 16 березня 2020 року № 74 о/с є протиправним.

Спір у справі №400/3525/19 виник у зв`язку з переміщенням позивача на рівнозначну посаду. Направляючи на новий розгляд справу Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини розв`язання відповідачем цього питання, а відтак не з`ясували, чи надав позивач згоду на призначення на посаду в Центральний відділ поліції, і якими доказами це підтверджується. Також Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин частину другу статті 32 КЗпП і, відповідно, дійшов хибного висновку, що у цій ситуації мало місце не переведення на іншу посаду, а переміщення на інше робоче місце, що не потребує згоди працівника. Через цю помилку апеляційний суд не дослідив спірні правовідносини на предмет того, чи надавав згоду позивач на призначення на посаду в Центрального відділу поліції. Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій повно не встановили істотні для справи обставини.

Верховний Суд у справі №240/20512/20 дійшов висновку, що позивача перевели на роботу в іншу місцевість, без її згоди. Судами встановлено, що оскаржуваним у цій справі наказом позивача призначено на посаду до Лугинського відділення поліції Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, розташованого у місті Лугини Коростенського району Житомирської області, тоді як позивач проходила службу у ГУНП в Житомирській області, що розташоване у місті Житомирі. Водночас, згоди на переміщення в іншу місцевість позивач не давала та в ході розгляду цієї справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень таке твердження не спростоване.

У справі № 640/20160/18 суди встановили, що позивач проходив службу в Національній поліції України на посаді начальника управління карного розшуку ГУ НП в м. Києві. В той же час, спірним наказом від 15 листопада 2018 року №1101 о/с ОСОБА_4 призначено начальником Бахмутського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області в порядку переведення, звільнивши з посади начальника управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, відповідно до пункту 2 частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію». Тобто наказом Національної поліції України від 15 листопада 2018 року №1101 о/с здійснено саме переведення позивача, так як йому доручено іншу роботу, в іншій місцевості, у розумінні статті 32 КЗпП України. Також судами встановлено, що матеріали справи не містять рапорту позивача про переведення чи доказів його згоди на таке переведення. Задовольняючи позов частково суди дійшли висновку, що наказом Національної поліції України від 15 листопада 2018 року №1101 о/с здійснено переведення ОСОБА_4 , так як йому доручено іншу роботу в тому самому органі, але в іншій місцевості, без його згоди, в порушення приписів статті 32 КЗпП України.

Спір у справі №826/10785/17 виник у зв`язку з переміщенням позивачки з посади старшого слідчого Слідчого управління ГУ НП у м. Києві та призначенням на посаду старшого слідчого Слідчого відділення Відділу поліції №4 (з обслуговування житлового масиву «Березняки») Дніпровського УП ГУНП у м.Києві. Як установили суди попередніх інстанцій, згоди на переміщення позивачка не давала. Суди дійшли висновку про незаконність оскаржуваного наказу.

З матеріалів справи №240/14986/20 судами встановлено, що оскаржуваним у цій справі наказом позивача призначено на посаду начальника Новоград-Волинського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, розташованого у місті Новоград-Волинський, Житомирської області. Тоді як позивач проходив службу у ГУНП в Житомирській області, що розташоване за адресою: вулиця Старий Бульвар, 5/37, місто Житомир. Верховний Суд виходив з того, що згоди на переміщення в іншу місцевість позивач не давав та в ході розгляду цієї справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень таке твердження не спростовано. Спірний наказ було видано у період перебування ОСОБА_5 на лікарняному, що виключало можливість подання ним будь-яких заяв щодо спірного наказу у тому числі й відповідного рапорту. Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 перевели на роботу в іншу місцевість, без його згоди.

Спір у справі №400/2741/19 виник у зв`язку з переміщенням позивача з посади заступника начальника Головного управління - начальника Слідчого управління ГУ НП у Миколаївській області на посаду начальника Первомайського відділу поліції ГУ НП у Миколаївській області. Судами встановлено, що позивач проходив службу ГУ НП у Миколаївській області, що розташоване в м. Миколаїв та був переміщений (переведений) на службу в Первомайський відділ поліції ГУ НП у Миколаївській області, що знаходиться в м. Первомайськ Миколаївської області. Однак згоди на таке переміщення позивач не давав. Задовольняючи позов Верховний Суд дійшов висновку про незаконність оскаржуваного наказу.

Натомість, у справі, в якій подано дану касаційну скаргу судом апеляційної інстанції встановлено, що 17 липня 2023 позивач подав рапорт начальнику Головного управління Національної поліції в Донецькій області про те, що із запропонованою посадою старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Волноваського районного відділу поліції ГУНП в Донецькій області згоден, тобто, позивач надав свою згоду про призначення його на вказану посаду у ГУНП в Донецькій області.

Отже, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки судів.

За таких обставин посилання заявника касаційної скарги, що рішення у цій справі прийняті судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.

З огляду на це Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Окреслюючи підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник вказує про необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі №620/3663/19.

Суд наголошує, що приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Скаржником не зазначено належного нормативно-правового обґрунтування необхідності відступлення від правового висновку, застосованого до спірних правовідносин, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

З огляду на це Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.

Також у касаційній скарзі, скаржник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Разом із тим, скаржник не обґрунтував у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням засадничих, раніше ґрунтовно недосліджуваних питань права, відповідь суду касаційної інстанції на які мала б надати уніфікованого тлумачення та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола суб`єктів правовідносин.

Також у касаційній скарзі зазначено, що справа становить значний суспільний інтерес, водночас належних обґрунтувань щодо вказаних обставин скаржник не наводить.

Доводи, наведені позивачем у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2023 року у справі №160/19719/23 повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Соколов