Справа № 460/27303/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2024-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27303/23 пров. № А/857/1414/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Носа С.П.;

суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 460/27303/23 (суддя Друзенко Н.В., м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся у Рівненський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив визнати протиправними дій відповідача щодо неправильного нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2017 - 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 донарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2017 - 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року залишено позовну заяву без руху, а позивачу встановлено строк для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом скерування заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та докази поважності причин його пропуску.

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач подав заяву від 11.12.2023р. (вх. № 187814/23 від 11.12.2023р.), в якій пояснив свою позицію щодо строків звернення до суду із заявленим позовом, зокрема, зазначив про те, що у вересні 2023 року ОСОБА_1 стало відомо, що під час звільнення з військової служби відповідач невірно провів виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2017 року по 2023 рік. У зв`язку з викладеним, позивач 30 вересня 2023 року звернувся до Військової частини НОМЕР_1 щодо проведення виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпусткуза 2017-2023 роки у повному обсязі. 24 листопада 2023 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у проведенні перерахунку та виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2017-2023 роки, оскільки вважав, що позивачу виплачено грошову компенсацію у повному розмірі. Надалі, позивач 29 листопада 2023 року, без зайвих зволікань, звернувся до адміністративного суду з позовною заявою, тобто, у тримісячний строк з моменту отримання від відповідача відповіді щодо нарахованого та виплаченого йому грошового забезпечення.

По причині наведеного, ОСОБА_1 просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом і поновити пропущений строк.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що предметом розгляду цієї справи є порушення законодавства про оплату праці та виплата позивачу грошового забезпечення у заниженому розмірі.

Водночас, у Кодексі адміністративного судочинства України (далі КАС України) є відсутніми норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду в справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Тобто, при вирішенні питання щодо строків звернення до адміністративного суду в цій справі слід керуватися нормою ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022р.) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП).

Отже, з 19.07.2022р. встановлено строки звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, до якої згідно усталеної судової практики входять грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Інформація щодо нарахованого та виплачеогое грошове забезпечення позивачу не надавалися, така були скеровані на адресу позивача листом та отримана останнім лише 24.11.2023 року.

В розглядуваному випадку позивач звернувся до суду із позовною заявою 29.11.2023 р., а тому строк звернення до суду із розглядуваним позовом не пропущений.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що відносини військової служби з позивачем припинені з 09.06.2023р., тому ОСОБА_1 дізнався/повинен був дізнатися про проведення з ним розрахунку у неповному обсязі саме 09.06.2023 року.

Оскільки правовідносини, які виникають під час проходження військовослужбовцем військової служби, відносяться до публічної служби, нормами КАС України не визначені строки звернення до суду із вимогами щодо стягнення належних при звільненні виплат, тому в розглядуваному випадку слід застосовувати приписи ч.2 ст.233 КЗпП України.

Позивач звернувся до суду 29 листопада 2023 року, не обґрунтувавши поважності причин пропуску місячного строку в проміжку між 09.06.2023 року до моменту звернення суду, а тому правові підстави для поновлення такого відсутні.

При цьому, посилання позивача на відповідь Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, які він отримав 24.11.2023р. не змінює момент, з якого він повинен був дізнатись про порушення своїх прав, оскільки в самому наказі №163 від 09.06.2023 зазначено, що ОСОБА_1 належить виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку тривалістю 98 діб за 2017-2023 роки.

Відтак, до суду з розглядуваним позовом позивач звернувся 29.11.2023р., пропустивши також строк, установлений ст.233 КЗпП України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Отже, в розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, правильно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Ключовим у цій справі є питання дотримання позивачем встановленого строку для звернення до суду з позовом про:

зобов`язаня Військової частини НОМЕР_1 донарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2017 - 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017.

Вказані суми не були виплачені відповідачем під час звільнення позивача з військової служби.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17.

Відповідно ч. 1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 27.04.2023р. у справі № 420/14777/22 зазначено про те, що положення ст.122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022р.).

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ст.233 КЗпП України, які діяли на момент початку перебігу строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача з військової служби і непроведення з ним повного розрахунку при такому звільненні) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно цієї редакції ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Таким чином, строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому, такий строк може бути поновлений судом в разі його пропуску з поважних причин за умови, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В розглядуваному випадку одержання позивачем письмового повідомлення про відмову у здійсненні перерахунку та виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2017-2023 роки, мало місце 24.11.2023 року.

Із розглядуваним позовом позивач звернувся 29.11.2023р., тобто, в межах тримісячного строку, установленого ч.2 ст.233 КЗпП України, а відтак строк звернення до суду не пропущений.

Щодо висновків суду про те, що в наказі № 163 від 09.06.2023р. міститься інформація щодо належної ОСОБА_1 виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку тривалістю 98 діб за 2017-2023 роки, то колегія суддів відхиляє таке обгрунтування, оскільки останні не визначають конкретних сум, нарахованих та виплачених позивачу при звільненні з військової служби.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем на вимогу суду скеровано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, однак судом таке фактично не було вирішено.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010р. № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Згідно з пп.5.4 п.5 Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Щокін проти України», а саме в п.56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

Відтак, спірна ухвала Рівненського окружного адміністративного суду від 14.12.2023р. про повернення позовної заяви прийнята судом першої інстанції без правильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального закону.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 , на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції є помилковою, а відтак не відповідає вимогам закону, через що підлягає скасуванню.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. 243, 311, 312, 317, п.4 ч.1, 320, ч.1 ст.321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 460/27303/23 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук