Справа № 640/12179/21
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року Cправа №640/12179/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви від 01.06.2021 про зміну (доповнення) предмету позову (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90000,00грн.;

- визнати протиправним та скасувати Наказ Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора або на посаді в Офісі Генерального прокурора, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівника Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення рішення суду;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 90 000,00грн.

Позиції сторін

Позивач вказує, що 11.03.2021 ним було отримано Попередження про звільнення з пропозицією наявних вакантних посад державної служби з метою подальшого працевлаштування, до якої було долучено 14 вакантних посад станом на 11.03.2021 та 19.03.2021 позивач подав листа із окремо складеними заявами із проханням перевести його на одну із чотирьох рівнозначних посад в Офісі Генерального прокурора, що були запропоновані зі списку. Листом від 08.04.2021 відповідач повідомив про відмову у переведенні на вказані у листі посади.

Надалі, Наказом Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021 позивача звільнено та 15.04.2021 вручено трудову книжку, 19.04.2021 проведено розрахунок.

ОСОБА_1 наполягає на протиправності спірного Наказу про звільнення, останній не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, Наказ порушує закріплені та гарантовані ч. 1 ст. 23 Загальної декларації з прав людини, ст. 43 Конституції України, ст. 2, ст. 5-1 КЗпП України, у відповідача були відсутні підстави для звільнення, дії відповідача вчинені з порушенням Закону України «Про державну службу».

Позивач відмітив, що п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» містить вичерпний перелік підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Покликаючись, серед вказаних, на висновки Верховного суду висловлені у постановах від 29.01.2020 у справі № 826/16707/18 та від 24.07.2020 у справі №816/654/17 стверджує, що ліквідації Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора не відбулось, скорочення посади, яку обіймав позивач також не відбулось та зауважив, що перейменування структурного підрозділу, без зміни завдань такого та повноважень за посадою, яку обіймав позивач, не може бути підставою для припинення державної служби та звільнення. Також, спірний Наказ не містить в собі конкретного посилання на підставу звільнення, що має наслідки для позивача у вигляді юридичної невизначеності, а сама процедура звільнення, відбулась із грубим порушенням передбаченого абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» щодо обов`язку запропонувати іншої рівнозначної посади або нижчої посади державної служби, що висловлено, серед іншого, також у постанові Верховного Суду від 28.01.2021 у справі 520/7731/19. Позивач не відмовлявся від переведення на запропоновані посади та у відповідача була можливість запропонувати іншу рівнозначну або нижчу посаду. Жодної іншої посади позивачу не було запропоновано.

Щодо заявленої до відшкодування моральної шкоди позивач посилається на положення ч. 2 та ч. 3 ст. 23 ЦК України, позицію Верховного суду викладену у постанові від 12.02.2020 у справі №826/17656/16, практику ЄСПЛ, вказує, що обіймаючи посаду він був упевнений у можливості продовжувати роботу на своїй посаді, підкреслює, що займана ним до звільнення посада - це результат багаторічної, сумлінної, відданої і бездоганної праці на державній службі. Унаслідок незаконного звільнення, яке було супроводжене протиправними та зухвалими діями співробітників Офісу Генерального прокурора, позивачу було неминуче завдано моральної шкоди. Протиправним звільненням позивач втратив життєві орієнтири та цілі, виявилось, що його компетентність та досвід є не потрібними державі, невиправдані сподівання щодо подальших досягнень на посаді та марність докладених зусиль після багаторічної сумлінної праці призвели до погіршення психологічного стану. Існування спірного Наказу для позивача становить непоправний негативний вплив на моральний та психологічний стан, завдає шкоди діловій репутації та ситуація погіршується відсутністю постійного місця роботи.

Відповідач вважає правомірним спірний Наказ Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021 про звільнення, позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Наказом Генерального прокурора від 24.07.2020 №60шц внесено зміни до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора та ліквідовано Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи та управління правового забезпечення Офісу Генерального прокурора (45 посад), утворено Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (44 посади). Посаду позивача було скорочено. З огляду на зменшення кількості посад державної служби відбулось скорочення штатної чисельності державних службовців.

Відповідач наполягає, що відбулось скорочення державних службовців та чинним законодавством не передбачено максимальний строк щодо вручення попередження про звільнення з моменту підписання розпорядчого документа щодо структурних штатних змін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», ст. 49-а КЗпП України 11.03.2021 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади та запропоновано наявні у штатному розписі 14 вакантних посад.

Позивач, 19.03.2021 подав 4 зави про переведення на посади та враховуючи, що позивач мав категорію «Б» підкатегорії «Б3», посади, що обрав позивач не відповідають його категорії та не є рівнозначними в силу положень діючого законодавства та Переліку посад державної служби №15. Заявлене позивачем переведення на відповідні заявлені посади без проведення конкурсу з огляду на ч.1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» не можливе. Певні посади скорочені Наказами Генерального прокурора від 24.03.2021 №5шц та від 23.03.2021 №6шц, а також, в ході співбесіди встановлено, що ОСОБА_1 не здобув та не розвинув комунікації з представниками міжнародних інституцій та організацій, не володіє іноземними мовами. Відповідно, ОСОБА_1 було відмовлено у призначені на заявлені ним посади та інших заяв від нього не надходило.

31.03.2021 та 15.04.2021 позивачу було запропоновано перелік рівнозначних та нижчих вакантних посад, однак останній відмовився ознайомлюватись із переліком, отримувати перелік під підпис.

Спірним Наказом Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021 звільнено позивача з державної служби. Наказ виданий у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Щодо доводів позивача про наявність у штатному розписі Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення посади заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва, відмітив, що така посада є посадою прокурора, призначення на яку регулюється Законом України «Про прокуратуру».

Щодо заявленої моральної шкоди відповідач вказує на положення ст. 23, ст. 237 КЗпП України, ч. 1 ст. 1167 ЦК України та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 №4 та наполягає на відсутності у справі належних та допустимих доказів заподіяння позивач спірним Наказом моральних страждань, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку саме з звільненням позивача.

Процесуальні дії та рішення у справі

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30 червня 2021 року Окружний адміністративний суд м. Києва прийняв заяву про зміну предмета позову від 01.06.2021.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

22.01.2024 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 22.01.2024 справа розподілена судді Войтович І.І.

01.02.2024, ухвалою суду прийнято до провадження дану адміністративну справу № 640/12179/21, справа визначено до розгляду одноособово суддею Войтович І.І. за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче засідання на 13 лютого 2024 року о 11:30год.

13.02.2024 в підготовче судове засідання прибули представники: позивача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 .

У зв`язку із необхідністю відповідачу підготувати відзив на позовну заяву, суд порадившись на місці ухвалив оголосити перерву, про дату час та місце наступного судового засідання сторін повідомити додатково.

Наступне підготовче судове засідання призначено на 20.03.2024 о 11:30 год., про що сторони по справі повідомлені належним чином.

01.03.2024 судом отримано відзив від відповідача із письмовими доказами.

15.03.2024 надійшла до суду відповідь на відзив від представника позивача із додатковими матеріалами.

20.03.2024 в підготовче судове засідання прибули представники: позивача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 20.03.2024 за згодою сторін, закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23 квітня 2024 року о 13:00год.

23.04.2024 відповідачем надано до суду додаткові пояснення.

В судове засідання 20.03.2024 прибули представника позивача ОСОБА_2 та представник відповідача Андрієнко О.О.

Представник позивача в ході розгляду справи позовні вимоги підтримав та позов просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, в задоволенні позову просив суд відмовити.

Встановивши позиції сторін, дослідивши надані сторонами докази, за згодою сторін, судом оголошено про продовження вирішення справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, суд продовжує розгляд справи у порядку письмового провадження враховуючи позиції сторін та наявні в матеріалах справи письмові докази.

Встановлені обставини судом

ОСОБА_1 відповідно до Наказу №2176ц від 21.12.2019 з 21.12.2019 призначений заступником начальника Департаменту інформаційних технологій, документального та матеріально-технічного забезпечення начальником управління документального забезпечення (посада державної служби), як переможець конкурсу, звільнивши з посади радника Генерального прокурора патронатної служби, присвоєно 3 ранг державного службовця.

Наказом №2200ц від 24.12.2019 з 24.12.2019 переведений заступником начальника Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора.

Наказом №2709ц від 28.12.2019 з 02.01.2020 переведений заступником начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 24.07.2020 № 60шц внесено зміни до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора та ліквідовано Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи та управління правового забезпечення Офісу Генерального прокурора. Їх загальну штатну чисельність 79 одиниць з відповідним фондом заробітної плати наказано зарахувати до резерву Офісу Генерального прокурора (п. 1 Наказу №60шц).

Пунктом 2 Наказу від 24 липня 2020 року № 60шц наказано утворити Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Наказу від 24 липня 2020 року № 60шц наказано установити в штатному розписі новоутвореного Департаменту за рахунок резерву Офісу Генерального прокурора 90 одиниць з відповідним фондом заробітної плати.

11.03.2021 ОСОБА_1 отримав Попередження про звільнення (наявний особистий підпис позивача), в якому зазначено про те, що відповідно до Наказу № 60 шц від 24.07.2020 внесено зміни до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора, ліквідовано Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи та управління правового забезпечення Офісу Генерального прокурора, у результаті чого, посаду позивача скорочено.

В Попередженні, з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», ст. 49-а КЗпП України 11.03.2021 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади державної служби не пізніше ніж за 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням. З метою подальшого працевлаштування, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей, достатніх для повного і якісного виконання обов`язків за посадою, запропоновано явні вакантні посади державної служби згідно з додатком.

Згідно із додатком список вакантних посад державної служби Офісу генерального прокурора станом на 11.03.2021, загальний список вакантних посад склав 14, що запропоновані позивачу.

19.03.2021 ОСОБА_1 подано чотири заяви (листом від 19.03.2021 вх. №61545-21) про переведення на наступні посади державної служби Офісу Генерального прокурора:

- заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (п. 1 Списку);

- начальника управління стратегічного планування Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій (п. 4 Списку);

- заступника начальника управління - начальника відділу звернень громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів (п. 12 Списку);

- заступника начальника управління комунально-експлуатаційного забезпечення та капітального будівництва Департаменту логістики, ресурсного та матеріально-технічного забезпечення (п. 14 Списку).

Відповідач листом від 08.04.2021 №07-931-21 повідомив позивача про відмову в переведенні на вказані у листі про переведення посади.

Зокрема, у листі Офісу Генерального прокурора із посилання на порядок переведення державного службовця на іншу посаду державної служби в тому самому органі прокуратури вказано на п. 6 ч. 1 ст. 2, ст. 41 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон) та п. 3 розділу VII Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 № 351, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26.01.2018 за № 113/31565 (далі - Положення), та повідомлено про те, що згідно ст. 6 Закону та Переліку посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017№ 15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16), посада заступника начальника управління - начальника відділу звернень-громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів відноситься до категорії «Б» підкатегорії «Б2», а посада, яку обіймає ОСОБА_1 , - категорії «Б» підкатегорії «БЗ». Зазначені посади не належать до однієї підкатегорії посад державної служби та не є рівнозначними. У зв`язку з цим, та з огляду на частину першу ст. 41 Закону ОСОБА_1 не може бути переведено на зазначену посаду без обов`язкового проведення конкурсу.

Посади заступника начальника управління комунально-експлуатаційного забезпечення та капітального будівництва Департаменту логістики, ресурсного та матеріально-технічного забезпечення та заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення скорочено наказами Генерального прокурора від 24.03.2021 № 5шц та від 25.03.2021 № 6шц відповідно.

Щодо посади начальника управління стратегічного планування Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій повідомлено, одним із основних посадових обов`язків кандидата на зайняття цієї посади є забезпечення співпраці з міжнародними організаціями та органами інших держав, що передбачає володіння іноземними мовами. Проте, як вбачається з інформації зазначеного Департаменту, у ході співбесіди із ОСОБА_1 встановлено, що за час роботи в органах прокуратури він здобув непересічний досвід та розвинув різні професійні компетентності, втім комунікація з представниками міжнародних інституцій та організацій, зокрема іноземною мовою не відносилась до його посадових обов`язків. Така компетентність є критично необхідною для належної роботи керівника цього управління зважаючи на стрімкий темп розвитку прокуратури та приведення функціонування відомства до найкращих європейських стандартів. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні на посаду начальника управління стратегічного планування Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій.

Офіс Генерального прокурора зазначає про те, що 31.03.2021 та 15.04.2021 головним спеціалістом відділу роботи з персоналом державної служби управління роботи з персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби було підготовлено та запропоновано ОСОБА_1 перелік рівнозначних та нижчих вакантних посад державної служби Офісу Генерального прокурора станом на 31.03.2021 та станом на 15.04.2021.

Перелік станом на 31.03.2021 та 15.04.2021 долучено до справи відповідачем.

Пропозиція щодо Переліку вакантних посад оформлена довідкою, складені та підписані спеціалістом ОСОБА_5 .

В довідках зазначено, що позивач ознайомився із переліком вакантних посад та відмовився отримувати їх під підпис.

Наказом Офісу Генерального прокурора № 354ц від 15 квітня 2021 року звільнено державного службовця 3 рангу ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу») з 15 квітня 2021 року.

Підставами видання Наказу зазначено Наказ Генерального прокурора від 24 липня 2020 року № 60шц та Попередження про звільнення.

15 квітня 2021 року позивачу було вручено трудову книжку, 19 квітня 2021 року з позивачем було проведено розрахунок.

Не погоджуючись із наказом про звільнення позивач звернувся до суду із позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно, предметом спору у справі є Наказ про звільнення Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021, який підлягає перевірці судом на дотримання вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначені в ч. 3 даної статті кодексу.

Застосовано судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці й на захист від безробіття.

Згідно ч. 1 ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. У твердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За змістом ч. 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Позивача звільнено за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» - ліквідація Департаменту та скорочення посади позивача.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Дія Закону №889-VIII поширюється на державних службовців, у тому числі органів прокуратури (пункт 4 частини другої статті 3 цього Закону).

Приписами частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII закріплено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 83 Закону №889-VIII визначені підстави для припинення державної служби, згідно з пунктом 4 частини першої якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону) («за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону)» - у редакції, викладеній згідно із Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі - Закон № 117-ІХ), яка діяла на дату попередження позивача).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі № 440-ІХ, який прийнятий 14.01.2020 і набрав чинності 13.02.2020) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Водночас не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (частина четверта статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі № 440-ІХ).

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній у Законі № 1285-ІХ, який прийнятий 23.02.2021 і набрав чинності 06.03.2021) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Суд також звертає увагу, що 02.02.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019 №378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до ч.6 ст.49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, законодавчими змінами встановлено нові правила звільнення працівників, що застосовуються в разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу").

Про вказані вище зміни зазначено також в роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86 р/з "Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України "Про державну службу")", а саме, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України "Про державну службу" на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців, то суд приходить висновку про те, що в даному випадку підлягають застосуванню саме норми спеціального законодавства, а не загального.

На момент виникнення спірних правовідносин процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення була врегульована положеннями Закону №889-VІІІ, що виключає можливість застосування КЗпП України до спірних правовідносин.

Така позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.11.2022 у справі №200/3012/21-а.

Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням позивача Наказом від 15.04.2021 №354ц із займаної посади у зв`язку з скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

Позивач наполягає на тому, що не відбулось ліквідації відділу в якому він працював, як і скорочення його посади, належних доказів відповідач цьому не має. Наказом від 24.07.2020 № 60шц було передбачено скорочення Департаменту, у якому обіймав посаду позивач, та одночасне створення нового Департаменту, у штатному розписі якого підпунктом 2.1. пункту 2 даного Наказу установлено посаду заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва (посада державної служби). Станом на дати направлення Попередження 11 березня 2021 року та Листа позивача про переведення 19 березня 2021 року вказана посада відносилась до посад державної служби, будь-які законні підстави для відмови позивачу у переведенні на вказану посаду були відсутні.

В свою чергу, відповідач наполягає, що згідно Наказу № 60 шц від 24.07.2020 внесено зміни до структури та штатного розпису Офісу Генерального прокурора та ліквідовано Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи та управління правового забезпечення Офісу Генерального прокурора (45 посад державної служби), утворено Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (44 посади державної служби) та посаду заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, яку обіймав позивач, скорочено. З огляду на зменшення кількості посад державної служби в Офісі Генерального прокурора відбулося скорочення штатної чисельності державних службовців. Відповідач зазначає про те, що відбулось фактичне скорочення штату державних службовців. Посади, на які просив перевести позивач або були вже скорочені Наказами Генерального прокурора від 24.03.2021 № 5шц та від 25.03.2021 № 6шц відповідно, або не відповідав позивач кваліфікаційним вимогам, підкатегорії посад, які можливо врахувати як рівнозначні, від інших запропонованих позивач відмовився.

Судом встановлено, що згідно Наказу Генерального прокурора від 24 липня 2020 року № 60шц вбачається, що пунктом 1 наказано ліквідувати в структурі та штатному розписі офісу Генерального прокурора такі структурні підрозділи: Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи; управління правового забезпечення. Їх загальну штатну чисельність 79 одиниць з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Офісу Генерального прокурора.

Пунктом 2 Наказу від 24 липня 2020 року № 60шц наказано утворити Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення.

Підпунктом 2.1. пункту 2 Наказу від 24 липня 2020 року № 60шц наказано установити в штатному розписі новоутвореного Департаменту за рахунок резерву Офісу Генерального прокурора 90 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі, зокрема:

управління організаційного забезпечення діяльності керівництва: начальник управління (посада державної служби) - 1;

заступник начальника управління (посада державної служби) - 1.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» № 889-VIII у структурі Офісу Генерального прокурора утворюються департаменти, управління, відділи, а також Генеральна інспекція. Управління та відділи можуть бути самостійними або входити до складу департаменту (управління). Положення про самостійні структурні підрозділи Офісу Генерального прокурора затверджуються Генеральним прокурором.

Суд відмічає, що згідно розділу XIII Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 № 351 (далі Положення №351) організаційно-штатна робота в органах прокуратури проводиться відповідно до Закону та наказів Генерального прокурора.

Пропозиції щодо змін до структури чи штатної чисельності вносяться з метою удосконалення організації роботи органу прокуратури (структурного підрозділу), Тренінгового центру прокурорів України та його регіональних відділень виходячи зі стану злочинності в регіоні, обсягу роботи органу (підрозділу) прокуратури та навантаження на його працівників, а також у разі змін до законодавства, якщо це впливає на обсяг компетенції прокуратури, її організацію та діяльність або зміну адміністративно-територіального устрою.

Підготовка проєктів наказів Генерального прокурора про затвердження або внесення змін до структури та штатної чисельності органів прокуратури здійснюється кадровим підрозділом Офісу Генерального прокурора на підставі подання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також подань керівників самостійних структурних підрозділів Офісу Генерального прокурора, погоджених із першими заступниками і заступниками Генерального прокурора згідно з розподілом обов`язків, керівників обласних прокуратур.

Проєкти наказів, що стосуються зміни структури або штатної чисельності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, попередньо погоджуються з Директором Національного антикорупційного бюро України.

Зміни до структури та штатної чисельності органу прокуратури вносяться у межах визначеної статтею 14 Закону загальної чисельності працівників органів прокуратури та з урахуванням визначеної Генеральним прокурором граничної штатної чисельності відповідного органу прокуратури.

Відповідно до п. 10 розділу VI Положення №351 звільнення прокурора у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури здійснюється у визначеному Законом порядку за поданням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження.

Наказ Генерального прокурора про внесення змін до структури та штатного розпису або про скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури не пізніше наступного дня після його видання надсилається керівнику прокуратури (самостійного структурного підрозділу) для виконання та ознайомлення з ним підпорядкованих працівників.

При визначенні прокурорів, які підлягають звільненню з посади, як правило, враховуються: рівень кваліфікації і продуктивності праці, зокрема досвід роботи прокурора в органах прокуратури, у тому числі на адміністративних посадах, ефективність виконання службових обов`язків, заохочення, застосування заходів дисциплінарного та матеріального впливу, а також інші обставини, які впливають на продуктивність і результативність праці. Не підлягають внесенню та розгляду пропозиції щодо звільнення прокурорів, стосовно яких у статтях 184, 186-1 Кодексу законів про працю України передбачено гарантії щодо заборони звільнення, крім випадку повної ліквідації органу прокуратури.

У разі скорочення однієї або декількох посад в органі прокуратури (структурному підрозділі) керівник прокуратури (самостійного структурного підрозділу), в якому відбулися такі зміни, у 5-денний строк з дати отримання копії відповідного наказу вивчає обставини, передбачені цим пунктом, щодо прокурорів відповідного органу прокуратури (структурного підрозділу) з метою визначення тих, які підлягають можливому подальшому звільненню.

Інформація з результатами вивчення рівня кваліфікації і продуктивності праці щодо прокурорів окружної прокуратури, які підлягають можливому звільненню, надається керівником цієї прокуратури до кадрового підрозділу обласної прокуратури разом із документами, що підтверджують визначені цим пунктом обставини, які можуть бути враховані під час звільнення прокурорів.

Керівники самостійних структурних підрозділів Офісу Генерального прокурора та обласних прокуратур таку інформацію стосовно підпорядкованих прокурорів, погоджену із заступником керівника відповідного органу прокуратури згідно з розподілом обов`язків, надають до кадрових підрозділів відповідних прокуратур.

За результатами опрацювання кадровим підрозділом наданих матеріалів уповноважений керівник органу прокуратури письмово попереджає прокурора про подальше звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно уповноважений керівник прокуратури пропонує такому прокурору вакантну або тимчасово вакантну посаду прокурора (за наявності) у тому самому органі прокуратури, а прокурору обласної прокуратури - також посади в органах прокуратури нижчого рівня, що підпадають під територіальну юрисдикцію відповідної прокуратури обласного рівня, за винятком вакантних або тимчасово вакантних адміністративних посад, призначення на які здійснюється за рекомендацією Ради прокурорів України, а також посад, на заміщення яких відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, оголошено конкурс.

У разі реорганізації обласної прокуратури прокурорам з дотриманням вимог, передбачених цим пунктом, пропонуються вакантні і тимчасово вакантні посади прокурорів у новоутвореному органі прокуратури або органі прокуратури нижчого рівня, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної прокуратури обласного рівня.

У разі ліквідації обласної прокуратури уповноважений керівник прокуратури або голова ліквідаційної комісії у визначеному цим пунктом Положення порядку письмово попереджає прокурорів відповідного органу прокуратури про подальше звільнення з посади.

У такому випадку прокурорам ліквідованого органу прокуратури можуть бути запропоновані вакантні і тимчасово вакантні посади прокурорів в інших органах прокуратури того ж або нижчого рівня за наявності пропозицій уповноважених керівників відповідних прокуратур обласного рівня.

При ліквідації або реорганізації окружної прокуратури прокурорам цієї прокуратури пропонуються вакантні і тимчасово вакантні посади прокурорів у новоутвореній або іншій окружній прокуратурі, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної прокуратури обласного рівня.

Заява прокурора про переведення на запропоновану посаду у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості посад прокурорів органу прокуратури не потребує погодження з керівником відповідної прокуратури (структурного підрозділу).

Відмова прокурора від призначення на запропоновану посаду прокурора засвідчується його письмовою заявою або актом, складеним кадровим підрозділом з фіксацією факту відмови прокурора від подання заяви про переведення на запропоновану посаду.

У разі відмови прокурора від переведення в установленому порядку на одну із запропонованих посад або у разі відсутності посад, на які може бути здійснено переведення, уповноважений керівник прокуратури надсилає до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, інформацію для внесення подання про звільнення такого прокурора з посади.

До інформації долучаються: копія наказу Генерального прокурора про ліквідацію, реорганізацію органу прокуратури чи скорочення кількості посад прокурорів, копія інформації з обґрунтуванням підстав звільнення прокурора, його біографічна довідка, копії попередження про звільнення з відомостями щодо запропонованих вакантних посад або щодо відсутності посад, на які може бути здійснено переведення, заяви прокурора чи акта про його відмову від переведення на іншу посаду або акта про неподання таких заяв у встановлений строк. За клопотанням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, можуть надаватись також інші документи та відомості.

У разі подання в 15-денний строк з дати отримання попередження прокурором, який підлягає звільненню, заяви про переведення на посаду до органу прокуратури вищого рівня рішення з цього приводу приймається відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, за результатами конкурсу.

Звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону здійснюється у 3-денний строк після надходження подання відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження. У разі якщо день звільнення припадає на вихідний чи святковий день, звільнення прокурора проводиться у перший робочий день. У випадку перебування у відпустці або тимчасової непрацездатності прокурор звільняється з посади у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, чи у перший робочий день після закінчення відпустки.

При звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону положення законодавства про працю щодо обов`язку отримання уповноваженим керівником прокуратури згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення не застосовуються.

Рішення про звільнення прокурора, який бере участь у доборі на зайняття посади прокурора в органі прокуратури вищого рівня, приймається після оприлюднення в установленому порядку результатів такого добору.

На прокурора, звільненого з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, не поширюються встановлені законодавством про працю гарантії щодо переважного права на укладення трудового договору в разі поворотного прийняття на роботу та щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Відповідно за вказаним Наказом від 24 липня 2020 року № 60щц мала відбутись ліквідація структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, зокрема, в якому працював позивач - Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи із утворенням нового структурного підрозділу.

За змістом Попередження від 11.03.2021 в Офісі Генерального прокурора відбулася ліквідація структурного підрозділу Офісу, а саме: Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора та скорочення посади позивача.

Та, суд зазначає, що ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статті 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Відтак, сам факт ліквідації структурного підрозділу державного органу не може бути підставою для звільнення працівника. Ця обставина може бути підставою для звільнення працівників відповідного структурного підрозділу виключно у разі скорочення чисельності або штату чи скорочення посади.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками викладеним в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/13271/16.

Також, суд застосовує висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 815/7055/16, вказано, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Вказані гарантії від незаконного звільнення передбачаються при ліквідації самої установи (організації), в якій працювала особа, а ліквідація структурного підрозділу установи, з одночасним створенням іншого, який фактично виконує ті ж самі функції, тим паче зобов`язує роботодавця вжити всіх необхідних заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого підрозділу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/16707/18.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2020 року по справі № 816/654/17 сформулював правову позицію, відповідно до якої сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Відповідно, на позицію суду, за вказаним Наказом від 24 липня 2020 року № 60шц передбачено утворення нового структурного підрозділу, збільшення кількості одиниць у штатному розписі Офісу Генерального прокурора до 90 одиниць, та фактично відбулись зміни у структурі та штатному розписі Офісу Генерального прокурора через ліквідацію, зокрема, структурного підрозділу де працював позивач. Скорочення посади позивача суд не вбачає та такі докази суду не надано.

Відповідно до п. 2.1. Положення про Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 26 лютого 2020 року № 111 (далі Положення № 111), наданого до матеріалів справи, до складу Департаменту входять, зокрема:

1) управління організаційного забезпечення діяльності керівництва у складі:

відділу організаційного забезпечення діяльності Генерального прокурора;

відділу організаційного забезпечення діяльності заступників Генерального прокурора.

Водночас 26 лютого 2021 року Наказом Генерального прокурора № 50 затверджено Положення про Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення Офісу Генерального прокурора (далі Положення № 50) (новоутворений структурний підрозділ).

Пунктом 2.1. Положення № 50 передбачено, що до складу Департаменту входять:

1) управління організаційного забезпечення діяльності керівництва у складі:

відділу організаційного забезпечення діяльності Генерального прокурора;

відділу організації взаємодії підрозділів Офісу Генерального прокурора,

відділу організаційного забезпечення діяльності органів прокурорського самоврядування.

Тобто, має місце збільшення кількості відділів управління організаційного забезпечення діяльності керівництва у складі новоутвореного Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення порівняно з аналогічним управлінням у складі ліквідованого Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, у якому обіймав посаду позивач.

Відповідно до наявних Положення про Департамент інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 26 лютого 2020 року № 111, та Положення про Департамент організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення Офісу Генерального прокурора, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 26 лютого 2021 року № 50:

завдання новоутвореного Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення Офісу Генерального прокурора, які є фактично тотожними завданням ліквідованого Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, у якому обіймав посаду позивач;

повноваження за посадами заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора та заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменті організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення Офісу Генерального прокурора майже ідентичні та не містять жодних суттєвих відмінностей.

Виходячи із наданих до справи Посадових інструкцій від 28 січня 2020 року та 24 липня 2020 року вбачається, що мета посади, основні посадові обов`язки, права, зовнішня службова комунікація та вимоги до компетентності не містять відмінностей, є абсолютно ідентичними.

Відтак, з Наказу від 24 липня 2020 року № 60шц, вищевказаних Положень та Посадових інструкцій від 28 січня 2020 року та 24 липня 2020 року вбачається, що посада, яку обіймав позивач, не скорочена, а відбулась ліквідація структурного підрозділу де працював позивач та утворення нового структурного підрозділу, без зміни завдань такого структурного підрозділу, повноважень та обов`язків за посадою, яку обіймав позивач.

Проти ідентичності вказаних Положень про Департаменти та Посадові інструкції за посадою позивача, відповідач не заперечував.

Відповідно до п. 2.3. Положення № 111 управління Департаменту очолюють начальники управлінь, які (окрім управління перевірок стану організації прокурорської роботи) мають заступників. Заступники начальників управлінь організаційного забезпечення діяльності керівництва, організаційно-контрольної діяльності, аналітичного забезпечення діяльності Генерального прокурора одночасно є начальниками відділів.

Відповідно до п. 2.3. Положення № 50 управління Департаменту очолюють начальники управлінь, які мають заступників. Один із заступників начальників управлінь організаційного забезпечення діяльності керівництва, організаційно-контрольної діяльності, аналітичного забезпечення діяльності Генерального прокурора, правового забезпечення одночасно є начальником відділу.

Із зазначеного вбачається, що посади заступників начальників управлінь наявні як y ліквідованому Департаменті інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, так і в новоутвореному Департаменті організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення Офісу Генерального прокурора.

Порівнюючи повноваження заступників начальників управлінь організаційного забезпечення діяльності керівництва вказаних Департаментів за Положеннями №111 та №50, повноваження останніх є майже ідентичними та не містять в собі суттєвих змін.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів ліквідації юридичної особи Офісу генерального прокурора та скорочення посади позивача.

Таким чином, оскільки не встановлено судом ліквідації юридичної особи, суд зазначає, що в даному випадку, суб`єкт призначення, за наслідками видання Наказу №60шц мав вчинити усі необхідні дії для забезпечення працевлаштування його працівника у відповідному новоутвореному структурному підрозділі юридичної особи.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як наслідок, за вказаною вище нормою закону, суб`єкт призначення одночасно із попередженням про звільнення пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, та державний службовець звільняється у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відтак, звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII допускається лише у разі:

відсутності можливості запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби;

відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду.

Судом встановлено та проти чого не заперечував відповідач, 11.03.2021 позивач отримав Попередження, до якого відповідач долучив список вакантних посад державної служби Офісу Генерального прокурора станом на 11 березня 2021 року та 19.03.2021 позивач подав до Офісу Лист про переведення з проханням про переведення на одну із запропонованих Офісом вакантних посад, щодо кожної складено окрему заяву. Натомість, листом від 08.04.2021 № 07-931-21 Офіс повідомив позивача про відмову у переведенні на вказані у Листі про переведення посади з підстав того, що посада заступника начальника управління - начальника відділу звернень-громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів відноситься до категорії «Б» підкатегорії «Б2», а посада, яку обіймає ОСОБА_1 відноситься до категорії «Б» підкатегорії «БЗ», відповідно не належать до однієї підкатегорії посад державної служби та не є рівнозначними. Інші посади заступника начальника управління комунально-експлуатаційного забезпечення та капітального будівництва Департаменту логістики, ресурсного та матеріально-технічного забезпечення та заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення скорочено наказами Генерального прокурора від 24.03.2021 № 5шц та від 25.03.2021 № 6шц та посада начальника управління стратегічного планування Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій, виходячи із фаху ОСОБА_1 не досягнуто компетентності в комунікації з представниками міжнародних інституцій та організацій, зокрема іноземна мова не відносилась до його посадових обов`язків.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16 та інших, наголошував, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

11.03.2021 позивач було запропоновано 14 вакантних посад, на чотири з яких позивачем було подано 19.03.2021 окремо складені відповідні заяви із проханням перевести на відповідну запропоновану посаду.

08.04.2021 відповідач відмовив позивачу на переведенні на жодну із обраних позивачем посад.

Суд вважає необхідним зазначити що Офісом Генерального прокурора запропоновано позивачу вакантні посади для переведення, та після того, як отримано 19.03.2021 листа із заявами позивача, на момент складання відповіді, у своєму листі від 08.04.2021 відповідач вже вказує про видання двох Наказів № 5шц від 24 березня 2021 року та № 6шц від 25 березня 2021 року, якими скорочено посади на які претендував позивач: заступник начальника управління комунально-експлуатаційного забезпечення та капітального будівництва Департаменту логістики, ресурсного та матеріально-технічного забезпечення (скорочено наказом Генерального прокурора № 5шц від 24 березня 2021 року) та заступник начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту організаційно-контрольної діяльності, правового та аналітичного забезпечення (скорочено наказом Генерального прокурора № 6шц від 25 березня 2021 року).

Суд не заперечує право суб`єкта призначення на скорочення посад структурного підрозділу, не вбачає в таких діях штучного створення підстав для звільнення, як стверджує позивач, але зауважує, що скорочення запропонованих позивачу вакантних посад не може бути підставою для відмови у переведенні позивача, оскільки в Офісі Генерального прокурора були наявні й інші вакантні посади, що вбачається із списку вакантних посад державної служби станом 11 березня 2021 року, 31.03.2021, та проти чого не заперечував сам відповідач.

Також, суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

За висновком суду, пропонування відповідачем позивачу, який обіймав посаду, що належить до категорії «Б» підкатегорії «БЗ», посади, яка належить до категорії «Б» підкатегорії «Б2» - заступник начальника управління начальника відділу звернень громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, свідчить про порушення Офісом Генерального прокурора вимог абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яка передбачає, зокрема, що одночасно з попередженням про звільнення суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Такий формальний підхід відповідача, в даному випадку, до виконання обов`язку із забезпечення державному службовцю переведення на відповідну рівнозначну чи як виняток нижчу посаду, зазначення відповідачем те, що переведення на запропоновану посаду заступника начальника управління начальника відділу звернень громадян управління організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів, не може бути без обов`язкового проведення конкурсу, є грубим порушенням вимог чинного вищезгаданого судом законодавства, що не спростовувалось відповідачем в ході розгляду справи належними доводами.

За змістом ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державу службу» встановлюються такі категорії посад державної служби: 1) категорія «А» (вищий корпус державної служби); 2) категорія «Б» (посади керівників та заступників керівників державних органів); 3) категорія «В» (інші посади державної служби, не віднесені до категорій «А» і «Б»).

Судом встановлено, що згідно наданого до справи Списку вакантних посад державної служби Офісу Генерального прокурора станом на 15 квітня 2021 року в Офісі Генерального прокурора були наявні вакантні посади, які належать до категорій «Б» та «В».

Відповідно до Переліку посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16), посади головних спеціалістів державних органів належать до категорії «В».

Відповідно до Списку станом на 31.03.2021 та станом на 15 квітня 2021 року в Офісі Генерального прокурора були наявними вакантні посади головних спеціалістів (всього 22).

Позивач обіймав посаду, що належить до категорії «Б», але як встановлено судом, позивачу не було запропоновано рівнозначні та нижчі вакантні посади, які містилися в Списку станом на 31.03.2021 та 15.04.2021, чим порушено абз. 2, 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Також, за Наказами про внесення змін до штатного розпису Офісу Генерального прокурора №4шц від 17.03.2021, №5шц від 24.03.2021, №6шц від 25.03.2021, № 7 шц від 29.03.2021, №8шц від 06.04.2021, №9шц від 08.04.2021, №10шц від 09.04.2021, №11шц від 13.04.2021, з 11 березня 2021 року по 15 квітня 2021 року вбачається, що за цей період у штатному розписі відповідача установлювалися нові посади, які протиправно не були запропоновані відповідачем позивачу для переведення.

У призначенні на посаду начальника управління стратегічного планування Департаменту кримінально-правової політики та захисту інвестицій відповідачем було відмовлено, оскільки комунікація з представниками міжнародних інституцій та організацій, зокрема іноземною мовою не відносилась до посадових обов`язків позивача, з чим суд погоджується, оскільки переведення на посаду можливе з урахуванням фахових знань та здібностей, набутого досвіду, навичок та умінь, наявності відповідного кваліфікаційного рівня. Та, в даному випадку, відповідачем не вказано, якими саме іноземними мовами повинен володіти кандидат на зайняття посади заступника начальника управління комунально-експлуатаційного забезпечення та капітального будівництва Департаменту логістики, ресурсного та матеріально-технічного забезпечення, відповідачем в ході розгляду справи не спростовано доводів позивача та не надано суду належних та достатніх обґрунтувань, якими мовами має володіти державний службовець займаючи посаду у спірному відділі, враховуючи, що такі вимоги висуваються з належно проведеної оцінки володіння державним службовцем іноземними мовами.

Крім цього, звертаємо увагу, що позивач не відмовився від переведення на інші запропоновані Попередженням посади. Однак, своїм листом Офіс Генерального прокурора лише відмовив позивачу у переведенні на чотири із запропонованих посад, не зазначивши щодо можливості переведення на інші посади.

Офіс Генерального прокурора наполягає на тому, що 31.03.2021 та 15.04.2021 головним спеціалістом відділу роботи з персоналом державної служби управління роботи з персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби було підготовлено та запропоновано ОСОБА_1 перелік рівнозначних та нижчих вакантних посад державної служби Офісу Генерального прокурора станом на 31.03.2021 та станом на 15.04.2021.

До матеріалів справи долучено перелік станом на 31.03.2021 та станом на 15.04.2021.

Та, згідно наданих відповідачем довідок, які складені та підписані спеціалістом Н.Біксей, містять в собі інформацію про те, що позивач ознайомився із переліком вакантних посад та відмовився отримувати їх під підпис.

Суд зауважує, що враховуючи положення вищезгаданого судом п. 10 розділу VI Положення №351 відмова прокурора від призначення на запропоновану посаду прокурора засвідчується його письмовою заявою або актом, складеним кадровим підрозділом з фіксацією факту відмови прокурора від подання заяви про переведення на запропоновану посаду, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні заяви позивача щодо відмови від запропонованих інших вакантних посад за переліками станом на 31.03.2021 та станом на 15.04.2021, не надані до справи належні докази такої відмови у вигляді складеного акту за участю уповноважених осіб відповідача.

З наявних довідок, наданих відповідачем, суд не вбачає такі як належний доказ повідомлення позивача про наявність інших вакантних посад чи відмову від такого переліку.

Протилежного відповідачем суду не доведено належними та достатніми доказами.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 826/16293/16 зазначив наступне: «Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що відповідачем не було запропоновано позивачу всі вільні вакансії, які за функціональними обов`язками є аналогічними із займаною посадою позивача, що призвело до порушення відповідачем вимог чинного законодавства щодо вивільнення позивача».

У постанові Верховний Суд від 16 серпня 2019 року у справі № 819/555/16 відмітив, що «неможливість переведення працівника за його згодою на іншу роботу повинна бути реальною і може бути доведеним фактом вжиття роботодавцем всіх необхідних заходів для надання працівникові іншої роботи».

З позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 28 січня 2021 року у справі № 520/7731/19 вбачається висновок: «власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення».

Суд наголошує на тому, що відповідачем не вчинено усіх необхідних заходів для працевлаштування/переведення державного службовця на вакантну рівнозначну посаду чи як виняток нижчу, у новоутвореному структурному підрозділі. Посилання відповідача на умови та процедуру переведення на посаду прокурора визначеної Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ суд вважає необґрунтованим в силу встановлення судом недотримання суб`єктом призначення положень ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, пропонування позивачу не рівнозначної відповідної посади.

Таки чином, суд констатує, що позивачу, перед тим, як видати оскаржуваний Наказ про його звільнення, не пропонував рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей в новоутвореному структурному підрозділі в державному органі, відповідно до абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.

Відтак, суд зазначає про недотримання відповідачем вимог Закону № 889-VIII, зокрема частини третьої статті 87, що полягає у невиконанні обов`язку пропонування вакантних посад державної служби, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Наслідком цього порушення є те, що оскаржуваний наказ, виданий усупереч вимог, передбачених абзацом третім частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Висновки суду узгоджуються в даній справі також із висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21 щодо порушення суб`єктом призначення абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII.

Також, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII визначено підстави для звільнення - скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, та зі спірного Наказу у справі №354ц від 15.04.2021 не вбачається дотримання застосованої відповідачем норми п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, а саме не вказано та не конкретизовано підставу звільнення позивача з державної служби.

Роз`яснення відповідачем в ході розгляду справи підстави звільнення позивача не може кваліфікуватись судом як дотримання суб`єктом призначення вимог до індивідуальних актів, що полягає у їх конкретизації щодо підстав звільнення, чіткої вказівки на підставу звільнення виходячи, що п. 1 згаданої ч. 1 статті 87 Закону № 889-VIII виокремлює 3 підстави:

скорочення чисельності або штату державних службовців;

скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

реорганізація державного органу.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) у 2016 році у документі «Мірило правовладдя» серед принципів, які становлять зміст юридичної визначеності, визначено: доступність законодавства; доступність судових рішень; передбачуваність актів права; сталість і послідовність приписів права; легітимні очікування; унеможливлення зворотної дії; принципи nullum crimen sine lege та nullum poena sine lege (немає злочину без покарання та ніхто не може бути покараний за вчинення чогось, що не заборонено законом); res judicata (вирішена справа).

Зокрема, п. 58 «Мірила правосуддя», передбачуваність означає, що приписи права також мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ним.

Суд відповідно констатує, що посилання відповідача у спірному Наказі на п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав припинення державної служби та звільнення з посади.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно судом встановлено протиправність спірного Наказу Офісу Генерального прокурора про звільнення №354ц від 15.04.2021, таке рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про поновлення на посаді з якої звільнено або на іншій рівнозначній посаді, суд зазначає слідуюче.

Спірним Наказом Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021 позивача звільнено із займаної посади з 15 квітня 2021 року. Останній робочий день - 15 квітня 2021 року, що відображено в трудовій книжці (запис №25 стор. 34, 35).

Згідно ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться і в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11). У цьому рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (розпорядження про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття. Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його скасуванням.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посаді.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладених у постановах від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 06.07.2021 у справі № 640/3456/20, від 06.07.2021 у справі № 640/1627/20.

Враховуючи наведене, належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача поновити його на попередній займаній посаді та за таких обставин, враховуючи скасування судом Наказу Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021, ОСОБА_1 підлягає поновленню на попередній роботі на посаді заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, з 15.04.2021.

Врахована позиція позивача щодо поновлення його на роботі в разі відсутності можливості поновлення на посаді, яку він займав на момент звільнення - на іншій рівнозначній посаді відповідно до його кваліфікації та професійної компетентності в цьому державному органі, суд вважає вказані вимоги такими, що не відповідають приписам статті 235 КЗпП України та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця, що узгоджується із висновками Верховного Суду України викладені в постанові від 16.10.2012 у справі №21-267а12.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 9 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне звернути рішення до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 просить суд стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 квітня 2021 року по день ухвалення рішення у справі.

Суд зазначає, що середній заробіток визначається відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» (із змінами і доповненнями) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

З урахуванням норм абз. 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз. 4 п. 2 Порядку №100).

За абз. 5 та 6 п. 2 Порядку №100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку № 100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Оскаржуваний наказ, яким позивача звільнено з займаної посади, реалізовано 15.04.2021 та поновлено на посаді рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача проводиться відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період з 16.04.2021 (з наступного робочого дня) по 13.05.2024 (день винесення судом рішення про скасування наказу про звільнення), включно.

Матеріали справи містять дві різні довідки Офісу Генерального прокурора:

1 надана позивачем до справи від 29.04.2021 №21-364зп, за підписом керівника ОСОБА_6 , в.о. головного бухгалетра ОСОБА_7 , яка містить відомості про заробіток Зубрицького за період з січня 2021 року по квітень 2021 року всього 252 434,72 грн.

2- надана відповідачем від 22.02.2024 №21-87 зп із визначенням виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню 15.04.2021 що складає 32 278,26 грн. із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 1 537,06 грн. лютий 2021 0 грн. (0 відпрацьованих днів), березень 2021 (відпрацьовано 17 днів) 26129,98 грн.

Відповідно, за зазначеними довідками судом встановлено, що вони є різними за своїми показниками щодо попередніх відпрацьованих позивачем двох місяців, які передували місяцю та даті звільнення, зокрема, у довідці наданій відповідачем від 22.02.2024 №21-87 зп, місяць лютий 2021 року є таким, що не відпрацьований позивачем.

Позивачем надано до справи довідку Пенсійного органу форми ОК-5, яка спростовує відомості відповідача у довідці від 22.02.2024 №21-87 зп за лютий 2021 року та містить показники нарахованої заробітної плати.

Відповідач в ході розгляду справи не навів суду належних доводів та не надав достатніх та достовірних доказів на підтвердження відсутності відпрацьованих позивачем днів у лютому 2021 року, не спростував законність виданої відповідачем довідки від 29.04.2021 №21-364зп.

Таким чином, суд вважає необхідним врахувати та використовувати у справі довідку Офісу Генерального прокурора від 29.04.2021 №21-364зп.

Відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 29.04.2021 №21-364зп про заробітну плату, відповідно до якої нарахована заробітна плата за лютий 2021 року 40 068,00 грн. за 20 відпрацьованих днів та за березень 2021 року 26 129,98 грн. за 22 відпрацьовані дні (8 березня офіційний вихідний), середньоденна заробітна плата за період з лютого по березень 2021 року становить 1576,14 грн. 40068,00+26129,98)/42 робочих дні.

Суд враховує положення ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються, серед іншого, норми ст. 73 КЗпП України, якою, у свою чергу, визначені святкові і неробочі дні. Воєнний стан в країні оголошено з 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022.

Відтак, кількість робочих днів з 16.04.2021 по 13.05.2024 складає 791 день.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача з 16.04.2021 (перший робочий день після звільнення) по 13.05.2024 (день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді та відновлення державної служби) складає 791 робочих дні.

Отже, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 1 246 726,74 грн. (1576,14 грн. х 791 робочих дні). При цьому з вказаної суми відповідачем має бути відраховано податки та обов`язкові платежі.

Крім того, згідно з пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. При цьому, сума стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць становить 31 522,80 грн. (1576,14 грн. (середньоденна заробітна плата) х 20 р.д. (середньоарифметична кількість робочих днів у місяці)).

З приводу заявлених вимог про стягнення моральної шкоди 90 000,00 грн. позивач вказує, на зухвалих та протиправних діях відповідача, незаконним звільненням, існування спірного Наказу становить непоправимий негативний вплив на моральний та психічний стан позивача, враховуючи стаж та досвід, здобутий сумлінною багаторічною працею на вказаній державній службі, що супроводжується також погіршенням стану у вигляді відсутності постійного місця роботи, завдає шкоди діловій репутації.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільноправової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09.04.2021 у справі № 260/1484/18 наголошує, що: «Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі... Водночас суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Тобто, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача. Однак, позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції, а так само і в суді апеляційної інстанції не навела доводів з належним їх обґрунтуванням і підтвердженням, що внаслідок протиправної бездіяльності їй було заподіяно моральні чи фізичні страждання або втрати немайнового характеру».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.10.2021 у справі № 808/900/17.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Суд зазначає, що не встановлено судом та не доведено позивачем зухвалих та протиправних дій відповідача незаконним звільненням. За наслідками вирішення справи судом констатовано порушення суб`єктом призначення положень діючого законодавства звільненням позивача спірним Наказом, протиправність останнього, невідповідність вимогам ст. 2 КАС України.

Не оспорюється судом той факт, що існування Наказу про звільнення несе для позивача негативний вплив на моральний та психічний стан, враховуючи його стаж та досвід, здобутий багаторічною працею на державній службі. Та, відсутність постійного місця роботи не може слугувати підставою для віднесення такої до завданих відповідачем моральних страждань, оскільки позивач не був позбавлений можливості та права влаштуватись на іншу роботу. Позивачем не доведено суду належними та достатніми обґрунтуваннями спричинені моральні страждання, переживання спірним Наказом, завдання шкоди діловій репутації.

Посилання на позицію Верховного Суду викладену у постанові від 12.02.2020 у справі №826/17656/16 де моральна шкода визначена через страждання, заподіяні громадянину внаслідок фізичного чи психологічного впливу, суд вважає необґрунтованим виходячи із відсутності встановленого та доведеного позивачем факту заподіяння йому моральних страждань внаслідок фізичного чи психологічного впливу з боку відповідача.

Виходячи із заявленого позивачем розміру моральної шкоди та доводів і обґрунтувань завдання такої відповідачем, в чому остання виражається та причинний зв`язок між виданням Наказу про звільнення та настанням моральних страждань, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем до стягнення моральна шкода не підлягає задоволенню в силу того, що спірний факт звільнення не пов`язаний із настанням моральної шкоди.

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема також витрат на професійну правничу допомогу.

Судові витрати позивача в даній справі складаються із судового збору 908,00 грн. та витрат на правничу допомогу 66605,39 грн., які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи.

Згідно положень ч.3 ст. 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Щодо заявлено позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу у сумі 60 000,00 грн. суд зазначає слідуюче.

Від відповідача не надійшли до суду заперечення щодо заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи заявлені позивачем витрати на правничу допомогу, відсутність позиції відповідача, надані до заяви докази, суд зазначає слідуюче.

Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Як вбачається з пункту 1 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 цього Кодексу щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 22.12.2018 у справі №826/856/18 та від 30.09.2020 у справі №360/3764/18 при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії, заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону №5076 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до Договору №35/04-21 від 21.04.2021 про надання правової допомоги ОСОБА_1 уклав такий із Адвокатським об`єднанням «Гвоздій та Оберкович».

За 1 пунктом Договору вбачається, що в порядку та на умовах, погоджених Сторонами у цьому Договорі, КЛІЄНТ доручає, а АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу (надалі «Послуги») КЛІЄНТУ, обсяг якої визначається у Додатках/Додаткових угодах до цього Договору, або іншим чином письмово погоджується Сторонами, а КЛІЄНТ зобов`язується оплатити Гонорар за надані Послуги та компенсувати усі фактичні Витрати, необхідні для виконання цього Договору.

Відповідно до цього Договору Послуги включають захист, представництво КЛІЄНТА та інші види правової допомоги та, серед іншого:

- надання усних та письмових консультацій, висновків з юридичних питань;

- підготовку та експертизу проектів договорів та інших юридичних документів;

- здійснення правового забезпечення підприємницької діяльності КЛІЄНТА;

- представництво КЛІЄНТА в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, недержавних органах, перед фізичними та юридичними особами;

- представництво інтересів КЛІЄНТА в судах, третейських судах, арбітражах, підготовка відповідних процесуальних документів.

АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ на підставі запиту КЛІЄНТА буде надавати інші Послуги, які можуть бути в подальшому узгоджені Сторонами. Якщо інше спеціально не буде окремо погоджено Сторонами, надання таких Послуг та порядок їх оплати будуть регулюватися згідно з цим Договором.

Згідно п. 2 Договору слідує, послуги надаються АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ у робочі дні з 9.00 до 18.00 год. за київським часом. У разі, якщо запит (завдання), доручення КЛІЄНТА зумовлює необхідність надання Послуг понаднормово або у неробочі (вихідні, святкові) дні, Гонорар АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ за надання Послуг понаднормово або у неробочі (вихідні, святкові) дні нараховується у подвійному розмірі стандартних погодинних ставок, якщо Сторони не узгодили фіксований розмір Гонорару за надання Послуг згідно з таким запитом завданням), порученням.

Послуги надаються АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ на підставі запитів (завдань), доручень - КЛІЄНТА. Такі запити оформлюються відповідно до умов, визначених п. 11 цього Договору, та повинні містити: чітке формулювання питання та/або завдання і бажаний термін виконання.

АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ направляє КЛІЄНТУ два примірники підписаного та скріпленого печаткою АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ Акту надання послуг (надалі - «Акт»). Строки та періодичність надання КЛІЄНТУ Актів АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ визначається у Додатках/Додаткових угодах до цього Договору.

КЛІЄНТ зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту отримання Актів підписати Акти, скріпити їх своєю печаткою (за її наявності) та повернути один оригінальний примірник АДВОКАТСЬКОМУ ОБ`ЄДНАННЮ. У разі, якщо протягом зазначеного в цьому пункті строку АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ не отримає підписаний КЛІЄНТОМ примірник Акту, Акт вважається підписаним Сторонами, а Послуги такими, що надані належним чином на першу календарну дату, що слідує за спливом вказаного строку.

Акт підписується Сторонами для цілей належного бухгалтерського обліку операцій згідно з цим Договором та у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Такий Акт є документом, який містить відомості про господарську операцію, здійснену згідно з цим Договором.

Пунктом 5 Договору встановлено, що розмір гонорару, порядок його обчислення (фіксований розмір, погодинна оплата тощо) та порядок проведення розрахунків за надання Послуг Клієнту згідно з цим Договором визначається у Додатках/Додаткових угодах до цього Договору, які є його невід`ємними частинами.

При виконанні цього Договору АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ може понести додаткові витрати (надалі - «Витрати»). Гонорар не включає в себе фактичні Витрати, необхідні для виконання цього Договору, понесені АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ (витрати на сплату судового збору, проведення експертиз, державні мита, збори, вартість перекладацьких і нотаріальних послуг, транспортні витрати, витрати на забезпечення можливих відряджень за межі м. Київ, вартість поштових та кур`єрських послуг, а також інші необхідні Витрати), якщо інше не передбачено домовленістю Сторін. Такі погоджені Витрати можуть оплачуватися КЛІЄНТОМ самостійно або бути компенсовані КЛІЄНТОМ АДВОКАТСЬКОМУ ОБ`ЄДНАННЮ.

Згідно пункту 6 Договору КЛІЄНТ зобов`язаний здійснювати оплату Рахунків, надісланих АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ, протягом 10 (десяти) банківських днів від дати надсилання Рахунку в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок АДВОКАТСЬКОГО ОБ`ЄДНАННЯ, зазначений в Рахунку та усі розрахунки згідно з цим Договором здійснюються в національній валюті України гривні. У разі, якщо розмір Гонорару визначений в іноземній валюті, сума в гривні, що підлягає оплаті, визначається згідно з офіційним курсом Національного банку України на день виставлення Рахунку.

Договір набирає чинності з дати підписання його Сторонами та діє до 31 грудня 2021 року включно, із пролонгацією такого на наступний рік без обмеження такої пролонгації.

Договір підписаний Сторонами та скріплений печатками.

Сторонами договору складено та підписано Додаток № 1 від 21 квітня 2021 року до Договору № 35/04-21 від 21 квітня 2021 року (надалі Додаток № 1, Додаток № 1 до Договору).

Відповідно до пункту 1 Додатку № 1 сторони дійшли взаємної згоди, що фіксований Гонорар, що підлягає оплаті клієнтом на користь Адвокатського об`єднання за послуги щодо представництва інтересів клієнта в Окружному адміністративному суді м. Києва у справі № 640/12179/21 про визнання противним та скасування наказу Офісу Генерального прокурора № 354ц від 15 квітня 2021 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складає еквівалент 2 500,00 Доларів США (дві тисячі п`ятсот Доларів США 00 центів) в гривні з урахуванням ПДВ 20%, який складає еквівалент 416,67 Доларів США (чотириста шістнадцять Доларів США 67 центів) в гривні.

27 вересня 2021 року Адвокатське об`єднання надало позивачу рахунок № 3932 від 27 вересня 2021 року на оплату професійних послуг з надання правової допомоги згідно з Додатком № 1 до Договору про надання правової допомоги № 35/04-21 від 21 квітня 2021 року, у якому зазначена сума гонорару адвокатського об`єднання 55 504, 49 грн., загальна сума до сплати 66 605, 39 грн. (з урахуванням ПДВ).

Сума гонорару розрахована Адвокатським об`єднанням із урахуванням вимог Договору та Додатку № 1 - в національній валюті згідно офіційного курсу валют НБУ на дату виставлення рахунку.

28 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на користь Адвокатського об`єднання суму гонорару в розмірі, передбаченому Додатком № 1 до Договору, а саме: 66 605, 39 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 0.0..1 від 28 вересня 2021 року.

Зважаючи на положення вказаного вище Договору про надання правової допомоги, Адвокатським об`єднанням були підготовлені наступні документи:

- Акт надання послуг від 28 вересня 2021 року до Додатку № 1 від 21 квітня 2021 року До Договору № 35/04-21 від 21 квітня 2021 року;

- Опис деталізованого обсягу наданих послуг від 28 вересня 2021 року до Додатку № 1 від 21 квітня 2021 року до Договору № 35/04-21 від 21 квітня 2021 року.

Відповідно до Акту наданих послуг та Опису вбачається, що Адвокатським об`єднанням надано Клієнту послуги:

Юридичний аналіз документів, отриманих від Клієнта, щодо звільнення, у тому числі, Наказу Офісу Генерального прокурора № 354ц від 15 квітня 2021 року. Аналіз законодавства та судової практики, оцінка перспектив отримання позитивного для Клієнта рішення в результаті розгляду справи в суді. Розробка правової позиції у справі для підготовки позовної заяви, формування переліку позовних вимог (7 годин).

Підготовка № 640/12179/21 позовної заяви y справі. Визначення переліку документів, необхідних для долучення до позовної заяви. Узгодження проекту позовної заяви з Клієнтом. Виїзд до Окружного адміністративного суду м. Києва для наручної подачі позовної заяви з додатками (8 годин).

Підготовка документів для подачі до суду: друк позовної заяви. Друк додатків до позовної заяви відповідно до затвердженого переліку. Засвідчення копій додатків до позовної заяви. Формування копій примірників для суду та Відповідача. Виїзд до Окружного адміністративного суду м. Києва для наручної подачі позовної заяви (2 години).

Підготовка адвокатського запиту до Офісу Генерального прокурора в інтересах Клієнта з метою копій документів отримання та інформації, необхідних для належного захисту прав та Клієнта інтересів y справі № 640/12179/21. Підготовка документів для подачі до Відповідача. Виїзд до Офісу Генерального прокурора (всього 4 години).

Аналіз документів, отриманих від Офісу Генерального прокурора у відповідь на адвокатський запит (1 година).

Підготовка листа щодо оплати рахунку для отримання решти запитуваних документів за адвокатським запитом. Виїзд до Офісу Генерального прокурора з метою подачі листа щодо оплати рахунку для отримання документів за адвокатським запитом (всього 3 години).

Юридичний аналіз ухвали про відкриття провадження y справі № 640/12179/21; консультування Клієнта щодо особливостей розгляду справи B порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (1 година).

Аналіз решти документів, отриманих від Офісу Генерального прокурора у відповідь на адвокатський запит (1 година).

Підготовка клопотання про долучення доказів у справі № 640/12179 /21. Направлення клопотання про долучення доказів засобами поштового зв`язку до суду (всього 4 години).

Підготовка клопотання про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Підготовка заяви про зміну (доповнення) предмета позову. Виїзд до Окружного адміністративного суду м. Києва для наручної подачі клопотання та заяви (всього 6 годин).

Юридичний аналіз відзиву Офісу Генерального прокурора на позовну заяву у справі № 640/12179/21. Формування правової позиції для підготовки відповіді на відзив. Дослідження та аналіз законодавства та судової практики та підготовка відповіді Генерального на ВІДЗИВ Офісу прокурора y справі № 640/12179/21. Узгодження проекту відповіді на відзив з Клієнтом. Внесення правок до відповіді на відзив справи № 640/12179/21. Надання Клієнту інформації щодо руху справи № 640/12179/21 (5 годин).

Підготовка клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Підготовка документів для направлення Відповідачу та до суду: друк відповіді на відзив Офісу Генерального прокурора та додатків до неї, друк клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Направлення відповіді на відзив з додатками та клопотання засобами поштового зв`язку Відповідачу та до суду (всього 4 години).

Консультування Клієнта B рамках надання правової допомоги у справі № 640/12179/21, роз`яснення сформованої правової позиції у справі. Отримання інформації у суді щодо руху справи № 640/12179 / 21 . Надання Клієнту Інформації щодо руху справи № 640/12179/21 (1 година).

Підготовка акту наданих послуг, опису деталізованого обсягу наданих послуг, заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Погодження цих документів з Клієнтом. Направлення заяви з додатками Відповідачу та до суду (5 годин).

Підготовка документів для направлення Відповідачу та до суду: друк заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 640/12179/21 з додатками. Засвідчення копій додатків до заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 640/12179/21. Направлення заяви 3 додатками засобами поштового зв`язку Відповідачу. Подача заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 640/12179 / 21 з додатками до суду (2 години).

Суд зазначає, що за Акатми виконаний робіт та Опису послуги надавались двома адвокатами Матвійчук Н.В. та Цвєтковою К.В.

Таким чином, позивачем сплачено за отримані послуги адвоката в розмірі 66 605,39 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Європейським судом з прав людини від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п.п. 268, 269).

Згідно з висновком, сформованим Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), від 28.11.2002, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

До вказаного твердження суд також застосовує позицію Верховного Суду викладену у постанові від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вважає, що заявлені позивачем до відшкодування 66 605,39 грн. витрат на професійну правову (правничу) допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Також, суд зазначає, що заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) за обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт) визначені в Акті виконаних робіт та Опису, за якими, на переконання суду, певні дії адвоката, що обмежені предметом спору, не вимагали докладання значних зусиль та зібрання та надання додаткових доказів, зокрема дії вчинені щодо підготовки, роздрукування позову, додатків, клопотань, друк запиту до відповідача, виїзд до суду для подачі та виїзд до Офісу Генерального прокурора для вручення, підготовки рахунку на оплату послуг, консультації клієнта щодо руху справи в суді, погодження документів із клієнтом.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню, враховуючи дискреційні повноваження суду щодо суддівського розсуду на предмет розподілу судових витрат згідно згаданої вище позиції Верховного Суду.

Суд зазначає, що позивачем не доведено обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для позивача, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію позивача або чи викликала справа публічний інтерес. Вказівка на значення справи для позивача те, що предметом спору є незаконне звільнення з державної служби, те, що позивач мав постійну роботу, та існування спірного Наказу впливає негативно на репутацію позивача, суд вважає необґрунтованим, оскільки такі є недостатніми для твердження репутаційного та публічного інтересу позивача у справі, вказані твердження позивач обґрунтовував у справі зі сторони саме спричиненого на його позицію відповідачем морального страждання.

Застосуванню під час вирішення спірного питання підлягає також ухвала Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №640/12435/20 щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем до відшкодування, зі складністю роботи пов`язаної із підготовкою позову, доказів, заперечення на відзив, її обсягом та часом, витраченими на виконання умов договору.

Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, критерію обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, відповідно підлягає зменшенню розмір витрат на правничу допомогу до 25 000,00 грн., та відшкодуванню визначеної судом суми позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Інших витрат позивачем по справі не понесено та відповідно до стягнення не заявлено.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Офісу Генерального прокурора №354ц від 15.04.2021.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, з 15.04.2021.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2021 по 13.05.2024 у розмірі 1 246 726,74 грн. (один мільйон двісті сорок шість тисяч сімсот двадцять шість гривень 74 копійки).

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.) та витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 коп.).

В решті вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління організаційного забезпечення діяльності керівництва Департаменту інформаційно-аналітичного та організаційного забезпечення, контролю виконання та перевірок стану організації прокурорської роботи Офісу Генерального прокурора, з 15.04.2021;

- стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 31 522,80 грн. (тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві гривні 80 копійок), з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.