Справа № 420/9127/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9127/23
Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:

16:01 год., м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

22.09.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №43684-1302 від 30.06.2017 року, №43685-1302 від 30.06.2017 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 04.05.2020 року, №6-1502 від 20.05.2021 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб (18010700);

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, № від 20.07.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року, №0-1502 від 26.05.2021 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості (18010300);

визнати протиправною та скасувати податкову вимогу ГУ ДПС в Одеській області №1740-17 від 22.09.2016 року.

Обґрунтовуючи вимоги адміністративного позову, позивачка вказує, що нарахування податкових зобов`язань за платежем по земельному податку відбулось неправомірно та не обґрунтовано, адже розрахунки контролюючого органу не були проведені на підставі рішень органу місцевого самоврядування про встановлення ставки податку, прийнятих до 15 липня року, що передують бюджетному періоду; визначення бази оподаткування відбулось не на підставі дійсних даних про площу належної позивачці земельної ділянки; контролюючим органом не враховано, що у розумінні положень податкового законодавства позивачку не можна вважати платником земельного податку до моменту виникнення прав на відповідну земельну ділянку згідно запису, сформованого у Державному земельному кадастрі.

Оспорюючи правомірність та обґрунтованість рішень відповідача про нарахування податкових зобов`язань за платежем по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачка вказує, що в порушення вимог податкового законодавства розрахунки контролюючого органу не були проведені на підставі оригіналів документів про право власності, а саме на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; розрахунки контролюючого органу не були проведені на підставі рішень органу місцевого самоврядування про встановлення ставки податку, прийнятих до 15 липня року, що передують бюджетному періоду.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення із цим адміністративним позовом, позивачка просить враховувати ту обставину, що податкові повідомлення-рішення не були вручені їй в установлений податковим законодавством порядок. Про винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень, що оспорюються у цій справі, позивачка дізналась лише в результаті вирішення справи за позовом контролюючого органу про стягнення податкового боргу. При цьому, нею у максимально скорочений термін вжито заходів як для з`ясування причин (правових підстав) щодо нарахування податкових зобов`язань так і одержання від контролюючого органу відповідної інформації та матеріалів, у тому числі вищевказаних податкових повідомлень-рішень, задля реалізації свого права на звернення до суду із цим позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Одеській області:

№43684-1302 вiд 30.06.2017 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2017 рік в сумі 135308 грн. 81 коп.;

№43685-1302 від 30.06.2017 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2017 рік в сумі 4153 грн. 58 коп.;

№-1502 від 30.06.2018 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2018 рік в сумі 216494 грн. 09 коп.;

№-1502 від 30.06.2018 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2018 рік в сумі 4153 грн. 58 коп.;

№4-1502 вiд 30.06.2019 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2019 рік в сумі 324741 грн. 13 коп.;

№4-1502 від 30.06.2019 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2019 рік в сумі 4153 грн. 58 коп.;

№4-1502 від 04.05.2020 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2020 рік в сумі 4153 грн. 58 коп.;

№6-1502 від 20.05.2021 року про визначення податкового зобов`язання із земельного податку за 2021 рік в сумі 4153 грн. 58 коп.;

№0-1502 від 26.05.2021 року про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік в сумі 154125 грн. 07 коп.;

№ від 20.07.2018 про застосування штрафу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 9000 грн.

В задоволенні решти вимог суд відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8604,36 грн.

Вирішуючи справу, першочергово перевіряючи дотримання позивачкою строку звернення із адміністративним позовом, суд першої інстанції врахував відсутність доказів вручення позивачці оспорюваних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, а також обізнаності позивачки про нарахування цих податкових зобов`язань протягом 2016-2020 років. При цьому, суд зауважив на тому, що необхідність застосування у спірних правовідносинах положень пункту 42.5 статті 42 Податкового кодексу України не спростовує ту обставину, що оспорювані податкові рішення та вимога контролюючого органу не були вручені позивачці, через що вона була позбавлена можливості оскаржити їх в судовому порядку.

Стосовно визначення позивачці зобов`язань по земельному податку суд першої інстанції за результатом аналізу норм податкового та земельного законодавства визначив, що обов`язок сплати земельного податку виникає у фізичної особи з проведенням державної реєстрації права власності на земельну ділянку. При цьому, відомостями Державних реєстрів речових прав в спірному періоді не підтверджується наявність у власності позивачки земельних ділянок. Суд вказав на те, що при визначенні податкових зобов`язань відповідачем не було використано актуальні та офіційні дані щодо речових прав на земельні ділянки та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, а тому оспорювані податкові повідомлення-рішення від 30.06.2017 року №43684-1302, від 30.06.2017 року №43685-1302, від 30.06.2018 року №-1502, від 30.06.2018 року №-1502, вiд 30.06.2019 року №4-1502, від 30.06.2019 року №4-1502, від 04.05.2020 року №4-1502, від 20.05.2021 року №6-1502 не можуть відповідати критерію обґрунтованості та правомірності і підлягають скасуванню в судовому порядку.

Стосовно визначення позивачці зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд першої інстанції за результатом аналізу норм податкового законодавства дійшов висновку про правомірність податкових повідомлень-рішень від 27.05.2017 року №1430-1, від 16.04.2018 року №0-1502, від 20.07.2018 року №, від 16.05.2019 року №0-1502, від 12.05.2020 року №0-1502 про нарахування позивачці цього податку, адже відповідно до відомостей Реєстру прав власності у період 2016-2019 років позивачка є власницею нерухомого майна на нежитлову будівлю, площею 2373.3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що лише факт відсутності запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказаний об`єкт нерухомості не є підставою для звільнення позивачки від сплати податку. За висновком суду, на правомірність визначення зобов`язань не вплинула і несвоєчасність затвердження міською радою ставок на податок на нерухоме майно, оскільки відповідні рішення органу місцевого самоврядування у спірному періоді є чинними, в судовому порядку не скасовані, а відтак підлягали врахуванню контролюючим органом при нарахуванні податку.

Разом з цим, під час вирішення справи суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність визначення позивачці зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно податкового повідомлення-рішення від 26.05.2021 року №0-1502 за повний 2020 рік, адже в порушення норм податкового законодавства контролюючим органом не враховано факт відчуження позивачкою в квітні 2020 року нежитлової будівлі.

За висновком суду першої інстанції, підтвердились доводи позивачки і стосовно неправомірності застосування згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 20.07.2018 року № штрафних санкцій у сумі 9000 грн., оскільки залишається не доведеним відповідачем на підставі належних і допустимих доказів як факт погашення позивачкою зобов`язання із затримкою так і суми (розміри) сплачених зобов`язань, що визначально впливає на обґрунтованість санкцій (штрафу).

Одночасно суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування податкової вимоги від 22.09.2016 року №1740-17, оскільки у цій справі не оспорюється відповідне узгоджене зобов`язання та обставинами справи не підтверджується неправомірність її прийняття контролюючим органом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що в порушення вимог статті 12, статті 266, пункту 5 Розділу ІХ Податкового кодексу України визначення відповідачем грошових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відбулось на підставі рішень міської ради, прийнятих поза межами установлених податковим законодавством строків, за відсутності даних з Державного реєстру речових прав позивачки на нерухоме майно і відповідних оригіналів документів платника про право власності на це майно.

Апелянтка також зауважує на необґрунтованості висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування податкової вимоги від 22.09.2016 року №1740-17, адже в силу положень статтей 101, 102 Податкового кодексу України та Порядку №577, Порядку №220 списання безнадійного податкового боргу, в тому числі податкового боргу, стосовно якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. При цьому, розгляд питання про списання безнадійного податкового боргу ініціюється контролюючим органом, проводиться автоматично та без участі платника податків, окрім чітко визначених випадків.

Відзив на апеляційну скаргу від Головного управління ДПС в Одеській області у визначений апеляційним судом строк не надійшов.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт наполягає на тому, що оспорювані податкові повідомлення-рішення та податкова вимоги винесені контролюючим органом у відповідності до вимог статтей 266, 271, 289 Податкового кодексу України, у тому числі з урахуванням ставок податків, встановлених рішеннями відповідної ради, наявної в податкового органу інформації стосовно наявності у позивачки нерухомого майна та земельних ділянок.

Разом з цим, апелянт зауважує на пропуск позивачкою строку звернення із цим адміністративним позовом та оскарження рішень відповідача, адже контролюючим органом в установленому порядку здійснено направлення оспорюваних рішень платнику, яким, в свою чергу, своєчасно не реалізовано право на судовий захист.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта та відсутність підстав для скасування судового рішення за наведених відповідачем аргументів.

У додаткових поясненнях учасники підтримують свою правову позицію.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено:

податкові повідомлення-рішення №43684-1302 від 30.06.2017 року, №43685-1302 від 30.06.2017 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 04.05.2020 року, №6-1502 від 20.05.2021 року, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб (18010700);

податкові повідомлення-рішення №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року, №0-1502 від 26.05.2021 року, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості (18010300);

№ від 20.07.2018 року про застосування до ОСОБА_1 штрафу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 9000 грн.;

податкову вимогу №1740-17 від 22.09.2016 року про визначення суми податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями станом на 21.09.2016 року у розмірі 3918,47 грн.

Так, згідно даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС за фізичною особою ОСОБА_1 у спірному періоді рахувалась:

земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,23733 га, (03.11) нежитловий фонд (окремі будівлі, споруди та їх частини), 2-ї економічно-планувальної зони міста Ізмаїл;

земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,2274 га, (02.01) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 10-ї економічно-планувальної зони міста Ізмаїл.

Нарахування податкових зобов`язань по земельному податку з земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,23733 га, проведено відповідно до рішень Ізмаїльської міської ради, якими встановлено ставки земельного податку на 2016-2017 роки у розмірі 6 відсотків від нормативно-грошової оцінки земель міста Ізмаїл, на 2018-2019 роки у розмірі 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки міста Ізмаїл, для землекористувачів, які використовують земельні ділянки без належним чином оформлених документів, для стимулювання до оформлення прав на земельні ділянки.

Нарахування податкових зобов`язань по земельному податку з земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , проведено відповідно до рішень Ізмаїльської міської ради від 14.01.2016 року №401-VII «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл», від 28.02.2018 року №3231-VII «Про внесення змін до рішення Ізмаїльської міської ради «Про перегляд ставок земельного податку в межах міста Ізмаїл», від 31.10.2018 року №4394-VII «Про реалізацію положень законодавства в частині форми типового рішення про встановлення ставок із сплати земельного податку», від 31.10.2018 року №4395-VII «Про заходи щодо стимулювання оформлення прав на земельні ділянки», виходячи із 0,3 відсотків від нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, зайнятих житловим фондом, та площі земельної ділянки 0,2274 га.

Нарахування податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2373,3 кв.м., відбулось:

за 2016 рік згідно рішення Ізмаїльської міської ради 5 сесії VII скликання від 14.01.2016 року №398-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

за 2017 рік згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.012017 року №1885-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

за 2018 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VІІ.

за 2019 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VIІ.

за 2020 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VIІ.

Застосування до позивачки штрафної санкції згідно податкового повідомлення-рішення від 20.07.2018 року № у сумі 9000 грн. відбулось внаслідок несвоєчасної сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік, строк сплати якого настав 27.11.2016 року (згідно даних інтегрованої картки сплата податку здійснена наступним чином: у сумі 5000 грн. сплачено 29.03.2018 року, у сумі 23906,8 грн. 11.07.2018 року, 11.07.2018 року 16093,2 грн.).

Виставлення податкової вимоги від 22.09.2016 року №1740-17 відбулось внаслідок наявного у позивачки податкового боргу по земельному податку в сумі 3918,47 грн. за 2016 рік.

Не погоджуючись із обґрунтованістю та правомірністю податкових зобов`язань та застосування санкцій (штрафу), позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

При цьому, з огляду на те, що оспорюваним у цій справі є також дотримання позивачкою строків звернення із адміністративним позовом, колегія суддів вважає за необхідне в першу чергу надати правову оцінку цим обставин.

Так, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За загальним правилом, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац 1 частини 2 статті 122 КАС України).

Отже, адміністративне процесуальне законодавство передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною 2 статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною 4 статті 122 КАС України.

Слід зазначити, що відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 Податкового кодексу України. За змістом цієї норми, у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

На момент вирішення справи, на відміну від початку виникнення спірних правовідносин, є визначеною правова позиція Верховного Суду про те, що строки звернення до суду у цій категорії справ та передбачені статтею 122 КАС України є спеціальними по відношенню до приписів статті 56 Податкового кодексу України.

При цьому, відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 листопада 2020 року по справі №500/2486/19, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

На переконання апеляційного суду, одночасному врахуванню підлягає й та обставина, що оспорювані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога направлялись позивачці засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням. Однак, згідно представлених відповідачем доказів, вказані поштові відправлення фактично не були вручені позивачці та повернуті відправнику (контролюючому органу) з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Про оспорювані податкові рішення позивачка дізналась на стадії стягнення визначених податкових зобов`язань у березні 2023 року, а отже, звернувшись до суду із цим позовом у квітні 2023 року, нею дотримано процесуальний строк, передбачений частиною 2 статті 122 КАС України.

Переходячи до суті спірних податкових зобов`язань, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14.1.72, 14.1.73, 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів;

землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди;

плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269, пункту 270.1 статті 270, пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно із пунктом 271.2 статті 271, пунктом 274.1 статті 274, пунктом 274.2 статті 274 Податкового кодексу України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для лісових земель - не більше 0,1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності).

У пункті 285.1 статті 285, пунктах 286.1, 286.5 статті 286, пунктах 287.1, 287.6 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців). Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу. Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Слід враховувати, що відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно із статтями 125, 202 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Також, за правилами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Аналіз наведених правових норм показав, що земельний податок є обов`язковим платежем, який справляється фізичними чи юридичними особами, у власності або користуванні яких перебуває відповідна земельна ділянка. Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. При цьому, земельна ділянка існує як об`єкт права і, відповідно, об`єкт оподаткування, коли інформація про неї внесена до Державного земельного кадастру. Якщо сформовані земельні ділянки не внесені до Державного земельного кадастру, момент виникнення земельної ділянки як об`єкта права збігається з моментом виникнення речового права на неї.

Виходячи з обставин справи, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірні податкові зобов`язання по земельному податку позивачці визначено без урахування правовстановлюючих документів на земельні ділянки та відомостей з Державного реєстру прав на земельні ділянки.

Наявні в матеріалах справи розрахунки не містять даних про використання контролюючим органом у встановлений законодавством спосіб інформації про нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок. Розрахунки земельного податку ґрунтуються на основі загальної нормативно-грошової оцінці земельних ділянок по місту Ізмаїл, коефіцієнтів функціонального використання землі комерційного призначення та для земель, зайнятих житловим фондом, та ставок земельного податку відповідно до рішень міської ради.

Хоча обов`язок з нарахування сум земельного податку фізичним особам покладено на податковий орган, однак для визначення розміру вказаного податку контролюючим органом не встановлено базу оподаткування, грошову оцінку землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання. Наявність у власності позивачки земельних ділянок в спірних періодах відомостями Державного земельного кадастру не підтверджується.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що визначення позивачці суми податкового зобов`язання за платежем земельний податок згідно податкових повідомлень-рішень №43684-1302 від 30.06.2017 року, №43685-1302 від 30.06.2017 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №-1502 від 30.06.2018 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 30.06.2019 року, №4-1502 від 04.05.2020 року, №6-1502 від 20.05.2021 року відбулось необґрунтовано, не у відповідності до вимог податкового та земельного законодавства, а тому ці рішення відповідача підлягають скасуванню в судовому порядку.

Стосовно визначення позивачці податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2, підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3, підпункту 266.6.1 пункту 266.6, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Згідно із підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Разом з цим, згідно із пунктом 266.8 статті 266 Податкового кодексу України у разі переходу права власності на об`єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об`єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Слід враховувати, що відповідно до абзацу 2 пункту 5 Розділу ХIX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України у разі невстановлення місцевих податків і зборів, передбачених пунктом 10.3 статті 10 цього Кодексу, рішеннями місцевого самоврядування такі податки і збори сплачуються платниками у порядку, встановленому цим Кодексом за мінімальними ставками та без застосування відповідних коефіцієнтів.

За правилами підпунктів 12.3.4, 12.3.5 підпункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Нарахування податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно проведено на нежитлову нерухомість, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 2373,3 кв.м.

За 2016 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 5 сесії VII скликання від 14.01.2016 року №398-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким встановлена єдина ставка на всі типи об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 2 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За 2017 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VІІ про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким встановлена єдина ставка на всі типи об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 1,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За 2018 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VІІ, яким прийнята єдина ставка на всі типи об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 1,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За 2019 рік нарахування проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VIІ, яким прийнята єдина ставка на всі типи об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 1,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За 2020 рік нарахування також проводилось згідно рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 №1885-VII про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VIІ, яким прийнята єдина ставка на всі типи об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 1,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, відповідачем за 2016 рік нарахування податку повинно було проводитись на підставі рішення Ізмаїльської міської ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду (2015 рік), однак в даному випадку за 2016 рік нарахування проводилось на підставі рішення Ізмаїльської міської ради 5 сесії VII скликання від 14.01.2016 року №398-VІІ.

За 2017 рік нарахування повинно було проводитись на підставі рішення Ізмаїльської міської ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду (2016 рік), однак в даному випадку за 2017 рік нарахування проводилось на підставі рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VІІ.

За 2018 рік нарахування повинно було проводитись на підставі рішення Ізмаїльської міської ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду (2017 рік), однак в даному випадку за 2018 рік нарахування проводилось на підставі рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VІІ в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VII.

За 2019 рік нарахування повинно було проводитись на підставі рішення Ізмаїльської міської ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду (2018 рік), однак в даному випадку за 2019 рік нарахування проводилось на підставі рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VІІ в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VII.

За 2020 рік нарахування повинно було проводитись на підставі рішення Ізмаїльської міської ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прийнятого до 15 липня року, що передує бюджетному періоду (2019 рік), однак в даному випадку за 2020 рік нарахування проводилось на підставі рішення Ізмаїльської міської ради 18 сесії VII скликання від 11.01.2017 року №1885-VІІ в редакції рішення Ізмаїльської міської ради 28 сесії VII скликання від 30.11.2018 року №4518-VII.

Слід враховувати, що податковий орган вказує на те, що база оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості визначалась на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак ці обставини контролюючий орган не доводить відповідними доказами.

Також, судом першої інстанції правильно врахований факт відчуження позивачкою нежитлової будівлі в квітні 2020 року, а відтак, неправомірність визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за повний 2020 рік.

Однак, судом першої інстанції необґрунтовано залишено поза увагою те, що спірні зобов`язання по податку на нерухоме майно, контролюючим органом визначено саме на підставі рішень органу місцевого самоврядування прийнятих або в поточному бюджетному періоді або після 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

У зв`язку із чим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду про правомірність та обґрунтованість спірних податкових зобов`язань, вбачає підстави для скасування податкових повідомлень-рішень №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року у повному обсязі.

Разом з цим, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже, оспорювані штрафні санкції, застосовані згідно податкового повідомлення-рішення від 20.07.2018 року №, мають бути обчислені, виходячи із строку затримки сплати зобов`язань та відсотку від суми погашеного боргу. Однак, відповідачем не обґрунтовується та не наводяться дані такого розрахунку.

Також, перевіряючи наявність підстав для скасування податкової вимоги від 22.09.2016 року №1740-17, виходячи з обставин справи, слід враховувати, що недоїмка виникла внаслідок несплати позивачкою податкового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 30.06.2016 року №6. Вказане податкове повідомлення-рішення за цим позовом не оспорюється.

При цьому, відповідно до пункту 101.1, підпункту 101.2.3 пункту 101.2 статті 101, пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг. Під терміном «безнадійний» розуміється податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом.

Контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Згідно із положеннями п. 3.1, 3.2, 4.3, 4.4, 4.5 Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 року №577, визначення сум безнадійного податкового боргу, що підлягає списанню органами доходів і зборів, здійснюється на підставі даних інформаційних систем органів доходів і зборів станом на день виникнення безнадійного податкового боргу. Днем виникнення безнадійного податкового боргу у випадку коли податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений статтею 102 глави 9 розділу II Податкового кодексу України, вважається дата прийняття рішення керівника органу доходів і зборів. Орган доходів і зборів здійснює процедури щодо проведення списання безнадійного податкового боргу. Структурний підрозділ органу доходів і зборів, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал. Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до інформаційних систем не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.

Відповідно до положень підпункту 5 пункту 2 Розділу ІІ, пунктів 1, 6 Розділу ІІІ Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.07.2022 року №220, безнадійним податковим боргом є податковий борг платника податків, у тому числі податкового агента, стосовно якого минув строк давності, встановлений пунктом 102.4 статті 102 глави 9 розділу II Податкового кодексу України, - станом на дату прийняття рішення керівником (його заступником або уповноваженою особою) територіального органу ДПС. У випадках, передбачених підпунктами 1-5, 7, 8 пункту 2 розділу II цього Порядку, за результатами розгляду документів, необхідних для підтвердження безнадійності податкового боргу, керівник (його заступник або уповноважена особа) територіального органу ДПС за наявності підстав приймає рішення про списання безнадійного податкового боргу, яке оформляється на бланку за формою згідно з додатком до цього Порядку. Структурний підрозділ територіального органу ДПС, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем кварталу. Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до інформаційно-комунікаційних систем ДПС не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.

Як свідчать обставини справи, строк давності податкового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні від 30.06.2016 року №6, на момент виставлення податкової вимоги від 22.09.2016 року №1740-17, не минув.

При цьому, подальша бездіяльність податкового органу щодо списання зобов`язання за цієї вимогою не є предметом спору у цій справі і, як свідчать під час апеляційного провадження обставини, рішенням ГУ ДПС в Одеській області від 19.04.2024 року за №1/15-32-13-06-13 вказану недоїмки списано контролюючим органом як безнадійний податковий боргу.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачкою допущення відповідачем порушень її прав та інтересів та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи викладене у сукупності, оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 317 КАС України підлягає частковому скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Одеській області №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, № від 20.07.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості (18010300), - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС в Одеській області №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, № від 20.07.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року, якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості (18010300), - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області №1430-1 від 27.05.2017 року, №0-1502 від 16.04.2018 року, № від 20.07.2018 року, №0-1502 від 16.05.2019 року, №0-1502 від 12.05.2020 року, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлових нерухомості (18010300).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв