Справа № 280/1104/24
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 травня 2024 року Справа № 280/1104/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд:

1) визнати дії та рішення відповідача стосовно запровадження не встановленого в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» окремого порядку поновлення пенсії позивача, як представника групи громадян України євреїв та асоційованих з ними не євреїв, що виїхали на ПМЖ в Ізраїль, відповідно до якого відповідач:

- поновив виплату пенсії позивача у розмірі, визначеному на дату припинення її виплати в сумі 16,62 грн;

- не здійснив індексацію пенсії позивача та не провів перерахунки пенсії відповідно до частини 2 та частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на момент нарахування до фактичної виплати, протиправними.

2) скасувати протокол/ розпорядження №86 від 28.05.2021 та протокол/ розпорядження №86 від 24.12.2020 та позначку «особливостях» пенсійної справі позивача «не підлягає МП. признач. за ріш. суду в твердому розмірі».

3) зобов`язати відповідача:

- для поновлення та розрахунку пенсії позивача усунутись від опрацювання справи позивача в режимі «макетної обробки»;

- поновити виплату пенсії та виплатити недоотриману пенсію позивачу за період з 07.10.2009 з урахуванням її осучаснення відповідно до ст.27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 №251 та від 20 лютого 2019 року № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", в чинній редакції на момент нарахування до фактичної виплати пенсії позивачу, за винятком сплачених сум, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.08.2023 позивач дізналася з електронного кабінету ПФУ про протокол/ розрахунок №86 від 28.05.2021 та 08.11.2023 про протокол/ розпорядження №86 від 24.12.2020, а саме про те, що відповідач своїми діями, рішеннями та бездіяльністю запровадив стосовно неї Окремий порядок відновлення виплати пенсії, відповідно до вказівок пенсійного фонду. В рамках виконання якого допустив, на думку позивача, такі порушення: при поновленні пенсії протиправно поновив її у розмірі пенсії на день її припинення (1997); середньомісячний заробіток для обчислення пенсії 28.05.2021 протиправно застосований відповідачем за 1997 рік в розмірі 120 гривень; у пенсійній справі протиправно зроблена позначка в особливостях: не підлягають МП (масовим перерахункам) (В.М.). Признач. за ріш.суду в тверд.розм.; розрахунок протиправно зроблений в режимі макетна обробка. Вважаючи, що відповідно до частини третьої статті 4, статей 5 і 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, пенсія за минулий час розраховується за тими самими правилами, що й поточна пенсія, а саме відповідно до законодавства, чинного на момент виплати, позивач звернулась до суду з даним позовом. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 04 березня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач у поданому до матеріалів адміністративної справи відзиві проти задоволення позовних вимог заперечив. Щодо актуалізації даних пенсіонера з огляду на неотримання останньою нарахованих пенсійних виплат зазначено, що матеріалами справи підтверджується, що особа народилася 12.02.1953, з огляду на поважний вік пенсіонерки та враховуючи, що підставою для припинення виплати поновленої пенсії слугувало не отримання останньою пенсійних виплат, зазначаємо про необхідність актуалізації, даних пенсіонерки, адже виплата пенсії здійснюється з державного бюджету, витрати якого мають бути контрольованими. Стосовно компенсації зазначено, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості. Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України. Щодо поновлення та розрахунку пенсії зазначено, що перерахунок пенсії позивачу не здійснювався, оскільки судом було зобов`язано відповідача лише поновити пенсію позивачу. Вказує, що надалі позивач не звертався до відповідача з належною заявою про перерахунок пенсії, встановленою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1). При зверненні за перерахунком позивач мав надати до відповідача заяву встановленого зразка та додати до неї необхідні документи, зокрема паспорт громадянина України. Лише за таких умов Управління має можливість розглянути питання про перерахунок пенсії позивача та прийняти рішення по суті заяви. Заява до пенсійного фонду подається із дотриманням загальних правил діловодства, які встановлені для підприємств, установ та організацій. Відсутність належного документа, який підтверджує звернення особи до УПФ, не дає можливості останньому розглянути цю заяву відповідно до діючого законодавства. Окремо слід звернути увагу суду на те, що відсутність звернення позивача з належною заявою до Пенсійного органу свідчить про те, що позивач не виразив бажання про перерахунок його пенсії, оскільки такий перерахунок можливо здійснити лише за бажанням позивача, яке має бути оформлено належною заявою з додаванням до неї всіх необхідних документів. Відтак, для правильного вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії вбачаємо за необхідність актуалізації даних пенсіонера. Таким чином, виходячи з вищезазначеного, дії відповідача не суперечать чинному законодавству України, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, установив наявність достатніх підстав для прийняття рішення у справі.

З матеріалів адміністративної справи судом установлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, яка до 1997 року перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення в Шевченківському районі м. Запоріжжя.

Відповідно до трудової книжки, довідок про заробітну плату для обчислення пенсії ОСОБА_1 працювала в Україні в різні періоди часу з 1970 по 1996 роки.

У лютому 1997 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , у зв`язку із чим виплату пенсії було припинено.

До виїзду в Ізраїль до лютого 1997 року позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

25.04.2017 представником позивача, на підставі нотаріальної довіреності, подано до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (правонаступником якого є відповідач) нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про поновлення пенсії.

Листом від 22.05.2017 №105/О-5 Шевченківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя у поновленні пенсії позивачу відмовлено.

Відмову позивачем було оскаржено до суду, та рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.07.2018 у справі №336/6659/17, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, оскільки позивачем не було надано доказів підтвердження її належності до громадянства України.

20.02.2019 позивач повторно через свого представника звернувся до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про поновлення та виплати пенсії для чого надав необхідні документи.

Листом від 22.02.2019 Шевченківським об`єднаним управлінням пенсійного фонду України м.Запоріжжя відмовлено позивачу у поновленні пенсії, оскільки нею не була дотримана вимога щодо особистого звернення за поновленням пенсії та не надано повного пакету документів для поновлення пенсії.

Перебуваючи на території України в серпні 2019 року, ОСОБА_1 особисто звернулась 06.08.2019 до відповідача, надавши оригінали усіх документів.

Листом від 16.08.2019 №1105/02 відповідачем відмовлено позивачу у поновленні пенсії за віком, оскільки нею при зверненні до управління не було надано паспорт громадянина України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року по справі №280/4116/19, яке набрало законної сили 30 вересня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 19.02.2019. Визнано протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 19.02.2019, які викладені у листах №3381/02 від 22.02.2019 та №1105/02 від 16.08.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за період з 07.10.2009 по 19.02.2019. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду по справі №280/4116/19 відповідачем було поновлено з 07.10.2009 виплату пенсії позивача та нараховано за період з 07.10.2009 по 19.02.2019 пенсійні виплати розмір яких складає 1869,50 грн, які виплачені 01.01.2021.

З рішення №86 від 28.05.2021 слідує, що позивачу проведено перерахунок пенсії, рішення містить графу «Особливості» в якій зазначено «Не підлягають МП, признач. за ріш. суду в тверд. розм. з 07.10.2009 по 19.02.2019; Не підлягають МП, признач. за ріш. суду в тверд. розм. з 20.02.2019 по довічно; призначення за рішенням суду з 07.10.2009 по 20.02.2019; призначення за рішенням суду з 20.02.2019 по довічно». Розмір пенсії з надбавками 16,62 грн.

Позивач, не погодившись з розміром пенсії, звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що згідно приписів статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно приписів статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (далі Закон №1058).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058, було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, як зазначено у Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В силу вимог ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Суд зазначає, що частиною 1 статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15), які відповідно до положень статті 242 КАС України враховуються судом при прийнятті рішення у справі.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

За наведених обставин, оскільки судом установлено, що позивач з 1997 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, а пенсія їй в період проживання за кордоном не виплачується протиправно, тому, враховуючи той факт, що на даний час позивач не втратила громадянство України, позивач має право на поновлення виплати пенсії з 07.10.2009.

При цьому, під час ухвалення рішення в даній справі суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 20.05.2020 по справі №815/1226/18, в якій зокрема вказано на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України».

Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної їй пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

При цьому, суд зазначає, що позивач, яка постійно проживає за межами України, має такі ж самі права, як і громадяни України, які проживають на території України, у тому числі і право на проведення перерахунку пенсії, її осучаснення у зв`язку із прийняттям нових законів та підзаконних нормативно-правових актів.

Суд зазначає, що відповідно до розрахунку наявного в матеріалах справи, страховий стаж позивача складає більш ніж 35 років, проте відповідач вирішуючи питання про нарахування позивачу пенсії з невідомих підстав розрахував її у розмірі 16,62 грн довічно, що навіть не відповідає мінімально встановленому в Україні розміру пенсії.

Суд вказує на те, що вирішуючи питання про поновлення нарахування та виплати позивачу пенсії з 07 жовтня 2009 року, відповідач зобов`язаний був розрахувати пенсію позивача відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в т.ч. враховуючи заробітну плату (дохід) позивача, розмір стажу (коефіцієнт стажу), тощо, а також в обов`язковому порядку врахувати усі зміни у законодавстві України з 07 жовтня 2009 року, які були спрямовані на проведення перерахунків та підвищення пенсій громадянам України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо встановлення позивачу пенсії в розмірі 16,62 грн є очевидно протиправними та такими, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства України.

В свою чергу, суд вважає, що вимоги про скасування протоколу/ розпорядження №86 від 28.05.2021 та протоколу/ розпорядження №86 від 24.12.2020 задоволенню не підлягають, оскільки в частині поновлення нарахування пенсії вони прийняті правомірно, а в частині визначення розміру пенсії неправомірно.

За таких умов, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде досягнуто не скасуванням зазначених рішень, а шляхом зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу пенсії з 07.10.2009.

Також, суд не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача проводити перерахунок пенсії (її осучаснення) відповідно до ст.27, 28 та ч.2, 3 ст. 42 та пунктів 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01.04.2020 № 251 та від 20.02.2019 №124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році».

Так, наприклад, пункти 4-1, 4-3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» запроваджені лише з 2017 року, а відповідно не можуть враховуватись при визначенні розміру пенсії у 2009 році.

Суд зазначає, що саме відповідач має обов`язок визначити законодавство України, яке було чинне протягом кожного періоду починаючи з 07.10.2009 та здійснити розрахунок пенсії позивача із урахуванням заробітної плати (доходу) позивача, коефіцієнту стажу позивача, а також з урахуванням всіх доплат, індексацій, підвищень пенсії, які запроваджувались та змінювались починаючи з 07.10.2009 для пенсіонерів, що одержують пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо здійснення розрахунку суми поточної пенсії ОСОБА_1 та розрахунку суми заборгованості недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009 без обов`язкового осучаснення на момент нарахування до фактичної виплати.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , в тому числі недоотриманої пенсії за період з 07.10.2009, з урахуванням положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з урахуванням всіх нормативно-правових актів, якими починаючи з 07.10.2009 було передбачено осучаснення пенсій, виплату надбавок та доплат до пенсій, індексацій, підвищень, з урахуванням виплачених сум, а також з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова