Справа № 460/2610/24
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2024-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2024 року м. Рівне №460/2610/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області
про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не призначення з 09.01.2024 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити з 09.01.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою суду від 12.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що зверталась до пенсійного органу за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак вдруге рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області їй відмовлено у призначенні пільгової пенсії з підстав недостатнього періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993. Звертає увагу, що станом на 01.01.1993 прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що підтверджено посвідченням потерпілого 3 категорії, довідкою органу місцевого самоврядування та рішенням суду про встановлення факту проживання. Таким чином, вважає, що прожила у забрудненій зоні достатню кількість років для зниження пенсійного віку на 6 років максимально. За наведеного вказує, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії є протиправним, у зв`язку з чим просить суд позов задовольнити повністю.

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у встановлений судом строк подало відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого звертає увагу суду, що підставою звернення до суду та предметом спору в даній справі є рішення від 21.02.2024 №13 Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, а проживання позивача на території, яку обслуговує Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не може бути підставою для зобов`язання цього органу вчиняти певні дії. Зауважує, що згідно з довідкою №1740 від 27.12.2022 позивач зареєстрована і проживала в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області з 13.01.1969 по 23.03.1989, однак відповідно до довідки №03/13 від 07.03.2023 Луцького центру професійно-технічної освіти позивач з 01.09.1986 по 10.06.1988 навчалася на денній формі у Луцькому СПТУ №12, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (чиста зона). При цьому, відповідно до паспортних даних позивач з 03.11.1989 зареєстрована у м.Вараш, що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Проживання у м.Вараші підтверджує і той факт, що шлюб позивачки був зареєстрований у м.Вараш (свідоцтво НОМЕР_1 ). Також, відповідно до записів №3-6 трудової книжки НОМЕР_2 позивач з 27.04.1989 по 17.09.1993 працювала у м.Вараш, тому звертає увагу суду, що взаємозалік періодів роботи (проживання) в різних зонах небезпеки від радіоактивного забруднення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не передбачено. Зазначає, що рішенням суду встановлено факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області в період з 24.03.1989 по 02.05.1989 та в с.Стара Рафалівка Вараського району Рівненської області з 01.04.2018 і по даний час, однак відсутнє рішення зобов`язального характеру щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Порядок №22-1, передбачає вичерпний перелік документів, якими підтверджуються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення права громадян, що потерпіли від Чорнобильської катастрофи, на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. При цьому, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення у вказаному переліку відсутнє. З огляду на вказане, вважає, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (с.Боровне) з 24.03.1989 по 02.05.1989 не може бути підтверджений судовим рішенням. Отже, період постійного проживання та роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 1 рік 2 місяці 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Оскільки, позивачем не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993 не менше 3 роки, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, відсутнє. За наведеного, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відповідно до змісту поданого відзиву на позовну заяву зауважує, що за результатами повторно поданої заяви позивачем від 13.02.2024, прийнято рішення про відмову у призначенні пільгової пенсії, оскільки не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 роки. Вказує, що при обчисленні тривалості проживання в зоні гарантованого добровільного відселення враховано періоди з 26.04.1986 по 31.08.1986, з 11.06.1988 по 23.03.1989, з 24.03.1989 по 02.05.1989 (с.Боровне) та з 01.04.2018 по 04.12.2023 (с.Стара Рафалівка) відповідно до довідки №1740 від 27.12.2022 та рішення суду від 04.12.2023, однак з виключенням періоду навчання, що становить 5 років 8 місяців 4 дні. Разом з тим, наголошує, що станом на 01.01.1993 період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення становить лише 1 рік 2 місяці 28 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. За наведеного, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Відповідно до вимог частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Боровно Камінь-Каширського району Волинської області та є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_3 , виданим 01.02.1995 Рівненською обласною державною адміністрацією.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Боровненського старостинського округу №1 Камінь-Каширської міської ради Волинської області №1740 від 27.12.2022, ОСОБА_1 дійсно постійно з дня народження і по 23.03.1989 проживала і була зареєстрована в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Підстава видачі: погосподарські книги Боровненської сільської ради за 1979-2022 роки.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.12.2023 у справі №556/2962/23 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 24.03.1989 року по 02.05.1989 року, та в с.Стара Рафалівка Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області з 01.04.2018 року по даний час. Дата набрання законної сили 04.01.2024.

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області та с.Стара Рафалівка Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області відносяться до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

09.01.2024 позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України з заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області від 15.01.2024 №13 (за принципом екстериторіальності) позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з тієї підстави, що відсутній необхідний страховий стаж та період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, зокрема станом на 01.01.1993.

13.02.2024 позивач знову звернулась з заявою до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку та відповідними документами, зокрема щодо страхового стажу.

Заяву розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та прийнято рішення від 21.02.2024 №13 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з непідтвердженням факту проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 3 роки.

У вказному рішенні зазначено про те, що страховий стаж становить 25 років 8 місяців 11 днів; вік заяниці 55 років 1 місяць. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, заявниця проживає у зоні гарантованого добровільного відселення у с.Боровне з 26.04.1986 по 31.08.1986, з 11.06.1988 по 23.03.1989, з 24.03.1989 по 02.05.1989 та у с.Стара Рафалівка з 01.04.2018 по 04.12.2023 (довідка №1740 від 27.12.2022 та рішення суду від 04.12.2023, з виключенням періоду навчання) 5 років 8 місяців 4 дні, станом на 01.01.1993 1 рік 2 місяці 28 днів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача 2, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі №556/1153/17.

Зі змісту спірного рішення відповідача 2 слідує, що пенсійний орган не заперечує право позивача на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки, оскільки зазначено, що за результатами розгляду документів заявниця проживає у зоні гарантованого добровільного відселення у с.Боровне з 26.04.1986 по 31.08.1986.

Тобто, позивач протягом періоду, що дає право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки (з моменту аварії по 31 липня 1986 року), проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок №22-1).

Вказаний порядок прийнято відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (доповнено згідно з Постановою Пенсійного фонду № 33-1 від 25.11.2021), документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС:

довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи у зоні відчуження;

посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відтак, механізм реалізації права, передбаченого законом, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» чітко передбачений Порядком №22-1.

З аналізу наведених норм слідує, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи є (1) довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

При прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Як встановлено судом, згідно з довідкою виконавчого комітету Боровненського старостинського округу №1 Камінь-Каширської міської ради Волинської області №1740 від 27.12.2022, ОСОБА_1 дійсно постійно з дня народження і по 23.03.1989 проживала і була зареєстрована в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Судом також встановлено, що відповідно до записів паспорту ОСОБА_1 СР642419, її зареєстроване місце проживання м.Вараш з 15.09.2020.

При цьому, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.12.2023 по справі №556/2962/23 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , проживала в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 24.03.1989 по 02.05.1989 та в с.Стара Рафалівка Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області з 01.04.2018 по даний час.

У відзиві на позовну заяву відповідач 1 зауважує, що відповідно до довідки №03/13 від 07.03.2023 Луцького центру професійно-технічної освіти позивач з 01.09.1986 по 10.06.1988 навчалася на денній формі у Луцькому СПТУ №12, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (чиста зона). Відповідно до паспортних даних про місце реєстрації позивач з 03.11.1989 зареєстрована у м.Вараш, що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Проживання у м.Вараші підтверджує і той факт, що шлюб позивачки був зареєстрований у АДРЕСА_1 (свідоцтво НОМЕР_1 ). Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 (записи №3-6) позивач з 27.04.1989 по 17.09.1993 працювала у м.Вараш зоні посиленого радіологічного контролю. Зазначає, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (с.Боровне) з 24.03.1989 по 02.05.1989 не може бути підтверджений судовим рішенням, оскільки рішення суду відсутнє в переліку необхідних документів вказаних у Порядку №22-1, тому період постійного проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 01 рік 02 місяця 28 днів.

Суд відхиляє такі доводи пенсійного органу та зауважує, що приписами частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в межах розгляду справи №556/2962/23 встановлено, що « ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Боровне, Камінь-Каширського району Волинської області згідно паспорта серії НОМЕР_4 . Згідно довідки № 1740 від 27.12.2022 року, яка видана виконавчим комітетом Камінь-Каширської міської ради Волинської області вбачається, що ОСОБА_1 , проживала та була зареєстрована з дня народження по ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Боровне, Камінь-Каширського району Волинської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Однак, згідно штампу у паспорті серії НОМЕР_4 на ст.11 місце проживання ОСОБА_1 , зареєстровано у м.Кузнецовськ (на даний час - Вараш) лише з 03.11.1989 року. Також судом встановлено, що фактично у м.Кузнецовськ ОСОБА_1 , проживала з часу влаштування на роботу, а саме з 03.05.1989 року, коли її було переведено на постійне місце роботи і на повну ставку, що підтверджується записами 3,4 у трудовій книжці серія НОМЕР_2 . Також матеріалами справи встановлено, що на даний час ОСОБА_1 , вже більше п`яти років проживає у с.Стара Рафалівка Вараського район Рівненської області. А саме після звільнення з роботи в березні 2018 року, що підтверджується записом №37 у трудовій книжці серія НОМЕР_2 , вона з чоловіком проживають в садовому будинку, однак не мали змоги там зареєструвати своє місце проживання, оскільки для цього необхідно перевести садовий будинок у житловий. Факт належності будинку чоловіку заявниці підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №52383876 від 01.02.2016 року, технічним паспортом на садовий будинок, рішенням про присвоєння поштової адреси від 26.05.2015 року. Також матеріалами справи встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , є потерпілою особою від Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії, що підтверджується копією посвідченням серії НОМЕР_3 , яке видане Рівненською облдержадміністрацією, а це в свою чергу також підтверджує факт проживання ОСОБА_1 , в зоні гарантованого добровільного відселення. Отже з досліджених в судовому засіданні доказів в своїй сукупності вбачається, що ОСОБА_1 , хоч не була зареєстрована у АДРЕСА_1 , однак фактично проживала в даних населених пунктах в спірні періоди.».

Тобто, пенсійний орган ставить під сумнів періоди проживання ОСОБА_1 , які встановлені та підтверджені рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.12.2023 у справі №556/2962/23 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно статті 18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 319 ЦПК України визначено зміст рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення. Так, за частиною першою цієї статті, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За наведеного, суд критично оцінює неврахування пенсійним органом спірного періоду проживання позивача з 24.03.1989 по 02.05.1989 в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.12.2023 по справі №556/2962/23, що набрало законної сили 04.01.2024, встановлено факт, що має юридичне значення, відтак в силу закону воно є обов`язковини для відповідача для врахування при прийнятті ним рішення про призначення пенсії. З таких підстав, також підлягає врахуванню й період проживання у вказаній зоні з 01.04.2018.

Суд наголошує, що покликання відповідача на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 460/11030/23 від 24.11.2023 не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, суд наголошує, що документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Відповідно до статті 15 Закону Закону №796-ХІІ довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Згідно з положеннями статті 65 Закону №796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01.01.1993.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Наведені висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а, від 08.06.2022 у справі №805/3752/18-а, від 26.07.2023 у справі №460/2589/20.

Відповідно до посвідчення категорії 3 серії НОМЕР_3 , виданим 01.02.1995 Рівненською обласною державною адміністрацією, позивач є громадянкою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що посвідчення 3 категорії позивачу видане уповноваженим на те державним органом, який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.

В свою чергу, відповідачами як суб`єктами владних повноважень, рішення та дії яких оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачу статус скасований, тобто відсутні підстави ставити під сумнів наданий позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи.

Отже, наявне у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджує факт проживання на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років.

Таким чином, Законом №796-ХІІ передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Отже, питання проживання позивачем не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 вирішувалось при наданні йому статусу потерпілої особи.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.10.2019 у справі №212/12245/13-а та від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд наголошує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20, дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно достатті 55 Закону № 796-ХІІ.

Таким чином, суд наголошує, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірний період засвідчує довідка органу місцевого самоврядування - виконавчого комітету Боровненського старостинського округу №1 Камінь-Каширської міської ради Волинської області №1740 від 27.12.2022, про те, що ОСОБА_1 дійсно постійно з дня народження і по 23.03.1989 проживала і була зареєстрована в с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області.

Отже, дані трудової книжки, відомості про навчання не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, які підтверджено вищенаведеною довідкою органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3.

За наведеного, суд відхиляє доводи пенсійного органу про те, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення на підставі довідки №1740 від 27.12.2022 становить з виключенням періоду навчання відповідно до довідки №03/13 від 07.03.2023 Луцького центру професійно-технічної освіти позивач з 01.09.1986 по 10.06.1988 на денній формі у Луцькому СПТУ №12, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (чиста зона).

Суд зауважує, що загальновідомою і такою, що не потребує доказуванню, є інформація про те, що АДРЕСА_2 , в якому позивач проживала у спірний період, знаходяться в межах однієї області, що на переконання суду, давало ОСОБА_1 фізичну можливість постійно проживати в населеному пункті, який зазначений в довідці органу місцевого самоврядування.

Як вважає суд, довідка про місце навчання не відноситься до документів, які можуть підтверджувати або спростовувати період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні гарантованого добровільного відселення. Таким чином, не підтверджено жодними доказами проживання позивача в іншому населеному пункті, окрім с.Боровне Камінь-Каширського району Волинської області, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Тобто, позивач надав основний документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), яке засвідчує той факт, що станом на 01.01.1993 він проживав в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Більше того, відповідний період проживання підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування, як того вимагають положення Порядку №22-1.

Суд звертає увагу, що пенсійний вік особи може бути знижено лише за однією підставою, передбаченою статтею 55 Закону №796-ХІІ, то період проживання та/або роботи особи в зоні посиленого радіоекологічного контролю не підлягає включенню в період проживання та/або роботи такої особи в зоні гарантованого добровільного відселення. Саме такий правовий висновок міститися у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 по справі №556/1172/17.

Оскільки позивачем визначено єдину підставу передбаченою статтею 55 Закону №796-ХІІ, а саме проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, то суд відхиляє відповідні зауваження пенсійного органу про те, що відповідно до паспортних даних про місце реєстрації позивача з 03.11.1989 у м.Вараш, а проживання у м.Вараші підтверджує і той факт, що шлюб позивачки був зареєстрований у АДРЕСА_1 (свідоцтво НОМЕР_1 ) та про те, що відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 позивач з 27.04.1989 по 17.09.1993 працювала у м.Вараш, тобто в зоні посиленого радіологічного контролю.

Більше того, як вже зазначалось судом, в силу закону підлягає врахуванню період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 24.03.1989 по 02.05.1989 та з 01.04.2018 на підставі рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.12.2023 по справі №556/2962/23.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що період проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 3 роки 7 днів, а загальний період проживання у вказаній зоні становить 8 років 8 місяців 11 днів (тобто понад 8 років).

Оскільки станом на 01.01.1993 позивач прожила на території зони гарантованого добровільного відселення більше 3 років, її пенсійний вік відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягає зниженню з розрахунку: 3 роки початкова величина та 1 рік за 2 роки проживання, однак максимально на 6 років.

Суд зазначає, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є досячнення особою відповідного віку.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років.

За наведеного, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, достатній вік позивача для призначення пенсії має становити 54 роки (60-6).

Судом встановлено, що на момент подання заяви до пенсійного органу про призначення пенсії на пільгових умовах, позивачу виповнилося 55 років. Тому, вказана умова є дотриманою.

Одночасно суд зауважує, що також обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

13.01.2023 позивачу виповнилося 54 роки, разом з тим з заявою про призначення пенсії вона звернулась у 2024 році.

Відповідач у рішенні про відмову у призначенні пенсії вказав, що страховий стаж позивача становить 25 років 8 місяців 11 днів.

Таким чином, з урахуванням зменшення пенсійного віку на 6 років, у ОСОБА_1 наявний необхідний страховий стаж, а обставини щодо наявності необхідного страхового стажу не є спірними у даній справі. Тому, вказана умова також є дотриманою.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особа, яка станом на 01.01.1993 прожила на території зони гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а також прожила достатню кількість років в цій зоні для зменшення пенсійного віку на 6 років максимально.

Отже, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням від 21.02.2024 №13 безпідставно та не правомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що 54 роки позивачу виповнилося 13.01.2023 (день досягнення пенсійного віку), а до органу пенсійного фонду за призначенням пенсії позивач звернулась 09.01.2024 та повторно 13.02.2024, тобто в будь-якому випадку пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Суд зауважує, що позивач звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії 13.02.2024, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області рішенням від 21.02.2024 №13, яке і є предметом розгляду у даній справі та підлягає скасуванню. При цьому, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області від 15.01.2024 №13 за результатами розгляду заяви від 09.01.2024 позивачем не оскаржується, тобто не є предметом розгляду у даній справі.

Тому, в даному випадку пенсія підлягає призначенню саме з 13.02.2024.

Починаючи з 30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальноості при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021.

Запроваджена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФ України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Таким чином, Постановою №25-1 внесено зміни, зокрема до Порядку №22-1.

Так, відповідно пункту 4.2. розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10. Порядку №22-1).

Зміст викладених положень надає можливість зробити послідовний висновок про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

Після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто, територіальному органу Пенсійного фонду України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Тобто, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Відповідно до фактичних обставин справи, заяву про призначення пенсії позивач подала до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яке прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії.

При цьому, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для опрацювання, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому, пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Отже, належним відповідачем щодо призначення та виплати позивачу пенсії слід вважати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, оскільки відповідно до приписів п.4.10. Порядку №22-1, при наявності підстав для призначення (перерахунку) пенсії пенсійним органом, який має призначати та виплачувати пенсію, є територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи.

За наведеного, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для належного захисту порушеного права позивача, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 21.02.2024 №13 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 13.02.2024.

Оскільки, відповідно до змісту позовних вимог позивач просить призначити пенсію з 01.09.2024, а в даному випадку пенсія підлягає призначенню саме з 13.02.2024, то позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачами не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

За наведеного, позов підлягає до часткового задоволення.

Враховуючи положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 484,48 грн, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яке прийняло спірне рішення.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 21.02.2024 №13 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 13.02.2024 пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області суму судового збору у розмірі 484,48 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 10 травня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м.Рівне, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, Івано-Франківська обл.,76018, ЄДРПОУ/РНОКПП 20551088)

Суддя Н.В. Друзенко