Справа № 380/149/24
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року

справа №380/149/24

провадження № П/380/153/24

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Раєнко О.В.,

за участю:

представника позивача Батьков В.В.,

представника відповідача 1 Гаврилюк Я.М.,

представника відповідача 2 Малай В.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві та Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) та Державної податкової служби України (місцезнаходження: 04053, м. Київ, пл. Львівська, 8; ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати Наказ Державної податкової служби України від 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління ДПС у м. Києві від 21.11.2023 №1826-0 Про оголошення наказу ДПС від 21.11.2023 №1478-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві з 22.11.2023;

стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.11.2023.

Позовна заява обгрунтована тим, що з 05.01.2023 позивач перебував на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві, однак, наказом Державної податкової служби України від 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 його було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно з частиною першою статгі 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами). Позивач не погоджується з таким наказом, вважає, що такий виданий з порушенням, не в порядку та не у спосіб, передбачений чинним законодавством. Зазначає, що написання заяви 07.11.2023 про звільнення відбувалось під психологічним тиском, без зазначення у заяві дати бажаного звільнення, а заява про відкликання заяви про звільнення, яка була подана в межах двохтижневого строку в порядку ч.4 ст.24 КЗпП, безпідставно не взята до уваги відповідачем. Вважає, що оскільки позивач в межах двохтижневого строку відкликав свою заяву на звільнення, та повідомив про бажання продовжувати трудові відносини, у Державної податкової служби України не було законних підстав виносити наказ про звільнення його за власним бажанням. Просить скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді та стягнути середній заробіток.

Ухвалою від 08.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.02.2024 та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

На виконання ухвали суду 24.01.2024 представник Головного управління ДПС у м. Києві подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу Державної податкової служби України від 21.11.2023 №1478-о, яким звільнено ОСОБА_1 із посади заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві, було подання позивачем 17.11.2023 власноручно написаної заяви про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Звертає увагу на те, що використання примусової праці забороняється, а враховуючи положення Конституції України, трудове законодавство визнає за працівником право на припинення трудового договору зі своєї ініціативи. Вказує, що за своєю правовою природою, суттю припинення трудового договору з ініціативи працівника є одностороннє волевиявлення такого, заява працівника є актом, який передує звільненню працівника, а тому підставою для припинення трудового договору з ініціативи працівника достатньо його волевиявлення, що знаходить своє відображення у заяві на звільнення за власним бажанням. Зазначає, що підтвердження примусу щодо написання заяви про звільнення позивача не знайшло свого відображення у позовній заяві, позивач не навів жодних конкретних обставин, які б давали підстави для висновку про те, що йому зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви за власним бажанням. Підтверджує, що відносно ОСОБА_1 не було вчинено будь-якого тиску суб`єктом призначення з метою примушування написання ним заяви на звільнення за власним бажанням. Вказує, що відкликання заяви на звільнення, яка написана ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» свідчить лише про суперечливу поведінку позивача щодо попередньо погоджених з суб`єктом призначення умов звільнення. Зазначає, що Законом № 889-VIIІ передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну чи незаконну поведінку керівництва. А тому вважає, що під час прийняття оскаржуваного наказу відповідач діяв у спосіб і в межах, визначених чинним законодавством України.

25.01.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної податкової служби України, в якому представник Державної податкової служби України просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що шляхом написання та подання суб`єкту призначення заяви про звільнення від 07.11.2023 позивач виявив власну ініціативу (волевиявлення) припинити державну службу та звільнитися з посади за власним бажанням. Вказує, що праву державного службовця звільнитися за власним бажанням кореспондує обов`язок суб`єкта призначення припинити державну службу та звільнити останнього з посади, з урахуванням 14-денного строку, передбаченого частиною першою статті 86 Закону № 889. Твердження позивача щодо написання та подання ним заяви від 07.11.2023 всупереч власному бажанню під психологічним тиском вважає безпідставними та не аргументованими, зазначає, що жодних фактів та доказів вчинення такого тиску з боку посадових осіб ДПС чи третіх осіб позивачем на надано, а також не надано доказів звернення до правоохоронних та/чи інших органів з приводу здійснення на нього відповідного тиску. Щодо відсутності у заяві від 07.11.2023 дати бажаного звільнення, то вважає, що зазначення працівником у заяві про звільнення бажаної дати звільнення є обов`язковим реквізитом при звільненні за угодою (домовленістю) сторін (частина друга статті 86 Закону № 889), а також у випадку, коли суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя статті 86 Закону № 889, частина перша статті 38 КЗпП за наявності поважних причин для звільнення до закінчення 14- денного строку). Водночас у спірних правовідносинах мало місце звільнення позивача згідно з поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням від 07.11.2023 по закінченню 14 денного строку відповідно до частини першої статті 86 Закону № 889. Також звертає увагу суду на суперечливість дій позивача щодо його намірів на продовження трудових правовідносин з ДПС після подання ним заяви від 07.11.2023, оскільки виявивши бажання звільнитися за власним бажанням шляхом подання заяви 07.11.2023, ОСОБА_1 як державний службовець та посадова особа керівного складу усвідомлював/мав усвідомлювати, що ДПС розпочне процедуру такого звільнення, яка включає в себе погодження Міністра фінансів, підготовку, погодження та підписання наказу. Вказує, що протягом тривалого у часі строку (2 тижні) позивач не виявляв бажання відкликати заяву, і лише в останній день 14-денного строку 21.11.2023 о другій половині дня ОСОБА_1 засобами електронної пошти надіслав заяву від 21.11.2023 (вх. ДПС № 37350/6 від 21.11.2023) про відкликання заяви від 07.11.2023 та того ж дня 21.11.2023 ним було надіслано ще одну заяву до ДПС (вх. ДПС № 37452/6 від 21.11.2023) про залишення без розгляду раніше поданої заяви від 21.11.2023. Вважає, що такі дії з боку позивача дають підстави стверджувати, що ОСОБА_1 мав волевиявлення на припинення трудових правовідносин.

У відповіді на відзив, який подано 30.01.2024, представник позивача зазначає, що відповідачами не заперечується факт подання позивачем 21.11.2023 до прийняття оскаржуваних наказів заяви про відкликання заяви від 07.11.2023 про звільнення за вдасним юажанням, що додатково підтверджує факт незаконності звільнення, оскільки позивач в межах двотижневого строку скористався правом на відкликання заяви про звільнення.Щодо іншої заяви позивача, поданої 21.11.2023, то представник позивача вказує, що така була направлена відповідачам вже о 17.55, тобто після прийняття оскаржуваних наказів та завершення робочого дня. На момент прийняття оскаржуваних наказів дійсного водевиявлення позивача на звільнення не було, заяву було відкликано у встановлений строк та про факт відкликання заяви було відомо відповідачам.

06.02.2024 від ДПС України на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача вказує, що оскільки у поданій заяві ОСОБА_1 не зазначав дати бажаного звільнення за власним бажанням та не наводив причин, що зумовлюють неможливість продовження виконання ним посадових обов`язків (трудових правовідносин), нормативно-правовою підставою для його звільнення стала саме частина перша статті 86 Закону № 889. Частина перша статті 86 Закону № 889 визначає умову для звільнення державного службовця за власним бажанням, а саме попередження суб`єкта призначення у письмовій формі за 14 календарних днів до звільнення. Відтак, на думку предстаника відповідача, пріоритетними є для застосування в спірному випадку саме норми цього закону. Також вказує на те, що наказ ДПС № 1478-о було надіслано засобами СЕД 21.11.2023 о 13:26 за місцем роботи позивача до Головного управління ДПС у м. Києві, отже відкликання ОСОБА_1 заяви про звільнення від 07.11.2023 відповідно до заяви від 21.11.2023 (вх. ДПС № 37350/6 від 21.11.2023) мало місце після видання наказу № 1478-о, а звернення із заявою від 21.11.2023 (вх. ДПС № 37452/6 від 21.11.2023) про залишення без розгляду заяви від 21.11.2023 про відкликання заяви від 07.11.2023 підтверджує наявність у позивача відповідного волевиявлення на припинення трудових правовідносин і зі спливом 14-денного строку.

Ухвалами від 31.01.2024 та від 02.02.2024 частково задоволено клопотання представників відповідачів про участь у судових засіданнях у справі №380/149/24 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, в зв`язку з чим підготовче засідання, призначене на 07.02.2024 відкладено до 28.02.2024.

Ухвалою від 28.02.2024, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про виклик ОСОБА_2 в якості свідка, в підготовчому засіданні оголошено перерву до 14.03.2024 за клопотанням представника позивача для надання можливості подати додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 14.03.2024, винесеною без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 03.04.2024.

03.04.2024 судове засідання відкладено до 01.05.2024 за клопотанням позивача та неможливістю забезпечети явку уповноваженого представника.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник Державної податкової служби України в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

Представник Головного управління ДПС у м. Києві в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши думку представників сторін з їх участю на засіданні, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 з 05.01.2023 призначений на посаду заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві за строковим призначенням на умовах, визначених статтею 10 Закону України від 12 травня 2015 року №389-УІІІ «Про правовий режим воєнного стану» (зі змінами), що підтверджується наказом ДПС України від 02.01.2023 за №2-0 «Про призначення ОСОБА_2 ». Підстава: заява ОСОБА_1 , статті 33,39 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УІІІ «Про державну службу» (зі змінами), постанова Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 року №306 (а.с.11).

07.11.2023 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.65 на звороті).

21.11.2023 ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви від 07.11.2023 про звільнення за власним бажанням. Просив заяву від 07.11.2023 вважати відкликаною і не розглядати, оскільки бажає продовжувати трудові відносини (а.с.15,66).

Вказана заява, підписана електронним цифровим підписом, скерована на офіційну електронну адресу ДПС України 21.11.2023 о 15 год 41 хв., що підтверджується протоколом (а.с.16-17,97) та не заперечується відповідачами (вх. ДПС № 37350/6 від 21.11.2023).

Наказом ДПС України №1478-о від 21.11.2023 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві, 21 листопада 2023 року за власним бажанням згідно з частиною першою статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УІІІ «Про державну службу» (зі змінами). Підстава: заява ОСОБА_1 , лист-погодження Міністерства фінансів України від 17.11.2023 №17030-17-62/31647. Згідно відмітки на наказі ОСОБА_1 з наказом ознайомлений 21.11.2023 о 16 год 55 хв. (а.с.12).

Наказом Головного управління ДПС у м. Києві від 21.11.2023 №1826-0 Про оголошення наказу ДПС від 21.11.2023 №1478-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 оголошено наказ ДПС України №1478-о від 21.11.2023 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 . Пунктом 2 наказу вважати, що припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві 21 листопада 2023 року за власним бажанням згідно з частиною першою статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УІІІ «Про державну службу» (зі змінами). Підстава: наказ ДПС від 21.11.2023 №1478-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 . Згідно відмітки на наказі ОСОБА_1 з наказом ознайомлений 21.11.2023 о 16 год 55 хв. (а.с.13-14).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується з оскаржуваними наказами, вважає, що у відповідачів були відсутні правові підстави для їх прийняття, тому звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, врегульовано Конституцією України, Законом України Про державну службу, а також Кодексом законів про працю України у випадках, якщо нормами Закону України Про державну службу не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у законі.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України Про державну службу від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно з статтею 1 Закону № 889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Отже, відносини, зокрема, щодо припинення державної служби, регулюються Законом №889-VIII. Застосування до відносин щодо припинення державної служби законодавства про працю можливе лише в частині відносин, що не врегульовані цим Законом.

Відповідно до підпункту 16 пункту 11 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227, Голова ДПС призначає на посаду та звільняє з посади керівників та заступників керівників територіальних органів ДПС.

Таким чином, в розумінні пункту 7 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII, Голова ДПС є суб`єктом призначення, стосовно керівників та заступників керівників територіальних органів ДПС, що наділений повноваженнями призначати на зазначені посади та звільняти з таких посад.

Положенням про Головне управління ДПС у м. Києві затвердженого наказом ДПС від 16.11.2020 № 643 із змінами визначено, що Головне управління ДПС у м. Києві є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України. ГУ ДПС забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території м. Києва. Начальник ГУ ДПС має заступників, яких призначає на посади та звільняє з посад Голова ДПС відповідно до законодавства про державну службу

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (частина перша). Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина друга). Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина третя).

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 цього Кодексу).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що чинним законодавством працівника наділено як обов`язком на відпрацювання двотижневого строку до дня звільнення, так і правом протягом цього строку на зміну свого волевмявлення щодо звільнення шляхом фактичного продовження виконання посадових обов`язків після закінчення строку попередження або подання заяви про відкликання заяви про звільнення в межах цього строку.

Водночас, строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається.

Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення. Тобто працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.

Подібний висновок наведено Верховним Судом у постановах від 07 липня 2021 року в справі № 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20), від 29 вересня 2021 року по справі №279/3334/17 (провадження №61-13875св20), від 07 липня 2021 року в справі №> 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20), в яких зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обоє`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави. Сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якіцо відсутні поважні причини. працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на певизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якіцо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якіцо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якіцо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення і працівник домовилися про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Такі висновки зроблено Верховним Судом, з-поміж інших постанов, у постановах від 16 березня 2023 року в справі №820/3360/17 та від 25 жовтня 2023 року у справі №460/2829/22

Системний аналіз вказаних положень свідчить про те, що при вирішенні питання щодо правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

Аналогічна позиція відображена Верховним Судом у постанові від 09 березня 2023 року в справі №640/3382/21.

Так, Верховний Суд наголосив, що основними умовами припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону України «Про державну службу», оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Проте, основними умовами для припинення державної служби за частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 86 Закону України «Про державну службу».

Водночас частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Таке правило зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Отже, КЗпП України цією правовою нормою надає працівникові безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19, від 07 березня 2018 року у справі № 810/2728/16, від 10 березня 2020 року у справі № 803/959/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 140/3179/19.

Судом встановлено, що в заяві від 07.11.2023 про звільнення за власним бажанням не визначено дня, з якого ОСОБА_1 просив його звільнити, інших доказів досягнення сторонами взаємної домовленості у визнначеному законодавтвом порядку щодо дня звільнення суду не подано, а отже таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк .Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

З огляду на те, що заява про звільнення за власним бажанням позивачем була подана 07.11.2023, а взаємної домовленості із суб`єктом призначення щодо дати звільнення не досягнуто, суд дійшов висновку, що належним днем звільнення є день, наступний після того дня, з якого завершився двотижневий строк.

Водночас судом встановлено, що 21.11.2023, тобто до завершення двотижневого строку, ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви від 07.11.2023 про звільнення за власним бажанням та просив заяву від 07.11.2023 вважати відкликаною і не розглядати, оскільки бажає продовжувати трудові відносини. Вказана заява, підписана електронним цифровим підписом, була скерована на офіційну електронну адресу ДПС України 21.11.2023 о 15 год 41 хв., що підтверджується протоколом та не заперечується відповідачами - вх. ДПС № 37350/6 від 21.11.2023.

Даний факт свідчить про волевиявлення ОСОБА_1 продовжувати працювати на займаній посаді, ОСОБА_1 не залишив роботи і не вимагав розірвання трудового договору, а тому в силу вимог ст.38 КЗпП власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

Відповідачами також не подано доказів про те, що на місце ОСОБА_1 , тобто на займану позивачем посаду, запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Покликання відповідачів на суперечливість дій позивача щодо його намірів на продовження трудових правовідносин з ДПС після подання ним заяви від 07.11.2023, усвідомлення, що ДПС розпочне процедуру такого звільнення, яка включає в себе погодження Міністра фінансів, підготовку, погодження та підписання наказу, а також подання заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням в останній день 14-денного строку 21.11.2023 о другій половині дня суд оцінює критично, оскільки норми діючого законодавства надають позивачу таке право, якому кореспондує обов`язок відповідачів дотриматися визначеної законодавством процедури звільнення з ініціативи працівника за його власним бажанням без узгодженої дати звільнення.

Безпідставними є також доводи відповідачів про подання ОСОБА_1 засобами електронної пошти того ж дня 21.11.2023 ще однієї заяви до ДПС (вх. ДПС № 37452/6 від 21.11.2023) про залишення без розгляду раніше поданої заяви від 21.11.2023, оскільки вказана заява була подана вже як після прийняття оскаржуваних наказів, так і після завершення двотижневого строку, обов`язкового для відпрацювання.

Відтак, оскільки позивач вчасно в межах двотижневого строку відкликав свою попередню заяву на звільнення та повідомив про бажання продовжувати трудові відносини, за відсутності факту запрошення на його посаду іншої особи, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору у ДПС України не було законних підстав виносити наказ про звільнення його за власним бажанням, а тому наказ ДПС України від 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , видано з порушенням, не в порядку та не у спосіб передбачений чинним законодавством, оскільки не дотримано вимог частини 1 статті 86 Закону України Про державну службу (припинення державної служба за власним бажанням) та ст.38 КЗпП.

Щодо доводів позивача про написання заяви під тиском, то суд зазначає, що позивач не навів жодних конкретних обставин, які б давали підстави для висновку про те, що йому зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви за власним бажанням.

Надаючи оцінку спірним наказам, суд також враховує таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 (справа №1-11/2012) зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який серед іншого означає, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею. Додержання принципу пропорційності означає необхідність дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне рішення (ст. 2 КАС України).

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Отож, формальне прийняття спірного наказу за наслдками розгляду заяви позивача про його звільнення за власним бажанням та неврахування поданої ж ним у встановлений строк заяви про відкликання попередньо поданої заяви не сприяє чіткому правовому визначенню та забезпеченню дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне рішення.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про державну службу державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів, зокрема, верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Згідно п. а ч.2 ст.9 Міжнародної організації праці №158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-ХІІ від 04.02.1994, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Згідно з ст. 24 Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов`язуються визнати: а) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.

Також, стаття 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: а) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; Ь) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.20 ІЗ у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 №475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Таким чином, прийнятий Державною податковою службою України наказ від 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , а також наказ Головного управління ДПС у м. Києві від 21.11.2023 №1826-0 Про оголошення наказу ДПС від 21.11.2023 №1478-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 є протиправними, не ґрунтуються на вимогах законодавства, прийняті без урахування усіх обставин, що мали значення для їх прийняття, тому підлягають скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на посаді.

Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а тому встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18, та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 19 травня 2020 року у справі №9901/226/19.

Таким чином, ОСОБА_1 має бути поновлений на посаді заступника начальника Головного управління Державної податкової служби у м. Києві.

Вирішуючи питання щодо визначення дати, з якої позивача має бути поновлено на посаді, суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110), днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, оскільки наказом 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 позивача звільнено з посади 21.11.2023, то цей день є останнім робочим днем, тому поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення - з 22.11.2023.

Частиною третьою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом з пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього, четвертого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За правилами підпункту б абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно з довідкою Головного управління ДПС у м.Києві №10-024 від 18.01.2024, заробіток за вересень 2023 року становив 20 198,19 гри., заробіток за жовтень 2023 року становив 25 694,84 гри. Таким чином, загальний заробіток за два останні календарні місяці, що передували події становить 45 893,03 гри. Кількість робочих днів у період вересень-жовтень 2023 року становила 43 дні. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1207,71 гривень, середньомісячна заробітна плата складає 22 946,52 гривень.

Час вимушеного прогулу за період з 22.11.2023 (наступний день після звільнення) по 01.05.2024 (день ухвалення рішення у справі) становить 116 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 140 094,36 гривень (1207,71 грн. х 116 днів).

Суд також звертає увагу, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. У постанові Верховного Суду 18.03.2021 у справі №825/3399/14 також підтримано цей висновок.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, на користь позивача належить стягнути 140 094,36 гривень, з яких відповідач відрахує загальнообов`язкові податки та збори.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 22 946,52 гривень.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню.

Оскільки позивач згідно з ст. 5 Закону України Про судовий збір звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати у вигляді сплати судового збору розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 19-21, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

в и р і ш и в :

адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) та Державної податкової служби України (місцезнаходження: 04053, м. Київ, пл. Львівська, 8; ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Державної податкової служби України від 21.11.2023 №1478-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління ДПС у м. Києві від 21.11.2023 №1826-0 Про оголошення наказу ДПС від 21.11.2023 №1478-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві з 22.11.2023.

Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2023 по 01.05.2024 в сумі 140 094 (сто сорок тисяч дев`яносто чотири) гривні 36 копійок з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 22 946 (двадцять дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень 52 копійки з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідних положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.05.2024.

Суддя Чаплик І.Д.