Справа № 420/7461/24
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7461/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , що полягають у відмові ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Ухвалою суду від 11.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він проходить військову службу за призовом під час мобілізації військовому званні старшого солдата на посаді діловоду тилу військової частини НОМЕР_1 . Як вказав позивач, з 02 січня 2024 року він перебуває у шлюбі зі ОСОБА_2 , яка є матір`ю трьох дітей віком до 18 років: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відомості про батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 записані зі слів матері на підставі статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, як вказав позивач, біологічні батьки цих дітей невідомі та не приймають жодної участі в утриманні та вихованні цих дітей. Як зазначив позивач, біологічний батько ОСОБА_4 не приймає участі в утриманні та вихованні сина, взагалі не платить аліменти, маючи значну заборгованість. Позивач вказав, що вони всі проживають разом однією сім`єю в одному житловому приміщенні, мають спільний сімейний бюджет, за рахунок якого забезпечуються всі троє дітей, взаємні права та обов`язки. Отже, як вказав позивач, він має на утриманні трьох дітей віком до 18 років. Позивач зазначив, що у зв`язку з цим, 15 лютого 2024 року, у порядку встановленому пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, по команді, він звернувся з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу», з підтверджуючими документами ( свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ;свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 ; заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16.11.2020 по справі № 619/3657/20; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 ; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 7; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 5; розрахунок боргу по аліментах станом на 01.01.2024 по виконавчому листу №619/3659/20), однак листом відповідача від 20 лютого 2024 року № 536 повідомлено про відмову у звільненні з військової служби. Позивач, посилаючись на норми діючого законодавства та те, що він має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

22.03.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому представник вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволення позову. Так, відповідач вказав, що як Сімейним кодексом України так і положенням Закону України «Про охорону дитинства» саме на батьків або на осіб, що їх замінюють покладено обов`язки з утримання дітей. Позивач не є батьком дітей ОСОБА_2 або особою яка його замінює, отже у позивача не виникало обов`язку з їх утримання. Відповідач вважає що укладення шлюбу з ОСОБА_2 , складання актів про обстеження матеріально-побутових умов (в якому наявні не властиві такому документу висновки комісії про утримання позивачем усіх членів родини), довідки про реєстрацію та склад сім`ї у такі стислі терміні свідчать про те що, позивач не має на меті створення родини з ОСОБА_2 та утримання її дітей, а лише вживає заходів щодо створення формальних підстав для звільнення з лав ЗСУ. Додатково відповідач звернув увагу суду на ту обставину, що до позовної заяви не додано жодних належних доказів, які би свідчили про фактичне утримання дітей пані ОСОБА_2 , ведення спільного побуту тощо. Відповідач, зазначивши, що заявлений позов є проявом зловживання своїм правом, тобто спотворення права шляхом надання своїм діям повної видимості юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Як вказав позивач та не спростував відповідач, 15 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Військової частини НОМЕР_1 , викладеного у листі №536 від 20.02.2023, розглянуто рапорт ОСОБА_1 та зазначено, що відповідно до змісту положень ст.121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно приписів ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язок утримання дітей до досягнення ними повноліття покладено саме на батьків. З доданих до рапорту документів не вбачається наявності обов`язку щодо утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідно до статей 121 та 180 Сімейного Кодексу України. У зв`язку з цим, командування військової частини не вбачає підстав для задоволення наданого рапорту на підставі положення пп. "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.26).

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан, який триває по теперішній час.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативна-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ. Зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В свою чергу, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття "сім`ї", можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 від 02.01.2024(а.с.11).

У ОСОБА_2 є троє дітей, які не досягли 18 -річного віку:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 від 18.06.2014 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.12);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 від 10.09.2012 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.14);

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 від 03.07.2017 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а.с.13);

В позовній заяві позивач зазначає, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. При цьому, позивач зазначає, що вони проживають однією сім`єю та з огляду на викладене, позивач вважає, що він належить до категорії військовослужбовців, на утриманні якого перебувають троє неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В площині норм Сімейного кодексу України (далі СК України), зокрема спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітнього пасинка.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у ст.ст.14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При цьому, якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 Сімейного кодексу України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як "батько", "мати", "дитина", "вітчим", "пасинок", "усиновлений", "усиновитель". Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні її трьох дітей, при цьому, обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Втім, у свідоцтві про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; Серії НОМЕР_3 від 18.06.2014 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.12); в свідоцтві про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 Серії НОМЕР_5 від 10.09.2012 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.14); у свідоцтві про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 Серії НОМЕР_4 від 03.07.2017 матір`ю та батьком дитини зазначені - ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а.с.13), доказів позбавлення батьків вказаних 3-х дітей батьківських прав та усиновлення дітей позивачем матеріали справи не містять.

Поряд з цим, посилання позивача на розрахунок боргу по аліментам ОСОБА_9 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , жодним чином не доводить факту утримання позивачем ОСОБА_1 , а лише свідчить про примусове стягнення з батька дитини аліментів на утримання сина (а.с.20)

В свою чергу, надана позивачем довідка Малодолинівської селищної ради Харківського району Харківської області про склад сім`ї тільки підтверджує факт спільного проживання, а не обов`язок утримання позивачем дітей дружини. Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Суд зазначає, що вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинків, які з ним проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати падчерку за сукупності таких умов:

- пасинок проживає разом із вітчимом;

- пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинки у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення їх утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дитини) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Щодо посилання позивача на те, що з витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відомості про батька цих дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

За приписами ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд зазначає, що позивач має право на участь у вихованні цих дітей (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

При цьому, позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів того, що ці діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

Таким чином, враховуючи викладені висновки, суд вважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на утриманні останнього трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , що полягають у відмові ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 за абзацом 13 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.