Справа № 580/2574/24
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року справа № 580/2574/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання незаконними наказів, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, в якому позивач просить:

- скасувати наказ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 20.02.2024 №75 Про притягнення до дисциплінарної відповідальності, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни було звільнено зі служби в Національній поліції України;

- скасувати наказ Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 20.02.2024 №103 о/с По особовому складу, відповідно до якого майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) управління стратегічних розслідувань у Черкаській області;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо зволікання із розглядом рапорту майора поліції ОСОБА_1 від 12.01.2024 про звільнення його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням;

- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України розглянути та задовольнити рапорт майора поліції ОСОБА_1 від 12.01.2024 про звільнення його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням.

Ухвалою судді від 15.03.2024 відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представником позивача зазначено, що 12 січня 2024 року майор поліції ОСОБА_1 звернувся через свого безпосереднього керівника з рапортом до ДСР НПУ про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Зміст вказаного рапорту допомагав складати позивачу спеціаліст з кадрової роботи Управління стратегічних розслідувань у Черкаській області ОСОБА_2 , який і направив його примірник на електронну пошту відповідача. Задовго до подання рапорту про звільнення від 12.01.2024 позивач доводив до відома свого безпосереднього керівника про тяжку сімейну обставину - хворобу своєї матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інваліда ІІ групи і про вказану обставину відповідач нічого не вказав у своєму висновку службового розслідування від 16.02.2024.

Представник позивача вважає, що відповідач повинен був розглянути впершу чергу рапорт позивача про звільнення та звільнити його зі служби в поліції, тому позивач не вийшов на службу, оскільки вважав, що його рапорт повинен задоволений.

На думку представника позивача, застосування до позивача дисциплінарного стягнення за неявку на службу є незаконним, оскільки позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскаржені накази підлягають скасуванню з поновленням його на службі в поліції та звільненням за власним бажанням.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог, аргументуючи свою позицію тим, що Закон України «Про Національну поліцію» не визначає порядку подання рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та строків його розгляду і реалізації шляхом видання наказу про звільнення.

Відповідач вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме спеціальне законодавство, яке регулює проходження служби в поліції, а не Кодекс законів про працю України. Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. ОСОБА_1 у своєму рапорті про звільнення від 12.01.2024 не вказував про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, а саме лікування матері - інваліда II групи ОСОБА_3 , про таку причину позивач зазначив у позовній заяві.

ОСОБА_1 мав повідомити, як керівництво управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту, так і керівництво Департаменту про бажання звільнитися зі служби в поліції за три місяці до такого звільнення, і керівництво Департаменту має право розглянути такий рапорт у тримісячний строк, а не у двотижневий, як хибно вважає позивач.

ОСОБА_1 та начальник управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту В. Дзісь не дійшли згоди про звільнення позивача з 26.01.2024 про що свідчить напис В. Дзіся «Заперечую» на рапорті ОСОБА_1 від 12.01.2024 про звільнення зі служби в поліції, про що завідомо знав позивач, оскільки він особисто надавав такий рапорт на розгляд керівнику та після отримання відмови самостійно відправив свій рапорт із заперечення В. Дзіся до керівництва Департаменту, як вищестоящого органу.

На думку відповідача, твердження ОСОБА_1 що він правомірно, на законодавчих підставах припинив виконання службових обов`язків, оскільки був впевнений, що звільнений зі служби в поліції з 26.01.2024, є необґрунтованими. ОСОБА_1 не видано ні наказу про його звільнення, ні трудову книжку з внесенням відповідного запису про звільнення, ні письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, з проханням видати відповідні документи ОСОБА_1 у день звільнення до Департаменту не звертався, тому позивач не звільнений зі служби в поліції на підставі поданого ним рапорту.

На підставі наведеного позивач вважає, що ОСОБА_1 не мав законодавчих підстав після 26.01.2024 ухилятися від виконання своїх службових обов`язків та не виходити на службу, оскільки не звільнений і перебував на службі в поліції, тому до нього правомірно застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Відповідач звернув увагу суду про відсутність порушення процедури проведення службового розслідування, оскільки жодних рапортів від позивача не надходило, окрім письмових пояснень щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку.

З урахуванням зазначеного відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України на посаді начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) управління стратегічних розслідувань у Черкаській області Департаменту стратегічних розслідувань у званні майора поліції.

13.01.2024 позивач засобами поштового зв`язку направив рекомендованим листом до відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , свій рапорт про звільнення від 12.01.2024, в якому просив звільнити зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 26.01.2024.

Вказаний рапорт вручений відповідачу 18.01.2024 та зареєстрований за вхідним №СЕД-1534 від 19.01.2024.

На виконання наказів Департаменту стратегічних розслідувань (далі - ДСР, Департамент) Національної поліції України від 02.02.2024 № 29-П «Про призначення та проведення службового розслідування», та від 13.02.2024 № 41-П «Про внесення змін до персонального складу дисциплінарної комісії, затвердженої наказом ДСР від 02.02.2024 №29-П», дисциплінарною комісією у складі - голови комісії полковника поліції ОСОБА_4 , заступника начальника Департаменту, членів комісії: ОСОБА_5 , начальника 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю), підполковника поліції ОСОБА_6 , заступника начальника 1-го відділу (координації роботи та контролю) 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю), та підполковника поліції ОСОБА_7 , старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1-го відділу (координації роботи та контролю) 4-го управління (організації роботи, моніторингу та контролю) Департаменту, у формі письмового провадження проведено службове розслідування щодо вчинення дисциплінарного проступку майором поліції ОСОБА_1 , працівником управління стратегічних розслідувань в Черкаській області (далі - УСР в Черкаській області).

За результатами проведення службового розслідування складено висновок від 16.02.2024, згідно якого у діях майора поліції ОСОБА_1 , начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) УСР в Черкаській області встановлено порушення частини 1 статті 3, пунктів 1, 2, 6 частини 1 статті 18 та статті 64 Закону України «Про Національну поліцію України», частин 1, 2 та пунктів 1, 2, 4, 8 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України», затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» від 15.03.2018 за № 2337-VІІІ, наказу Департаменту стратегічних розслідувань від 26.11.2019 року № 55 «Про затвердження внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Департаменту» та підпунктів 1, 2, 12 пункту 1 розділу II «Правил етичної поведінки поліцейських», затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року № 1179, Положення № 114, які виразилися у порушенні законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, ігноруванні наказів та доручень МВС України, Національної поліції України щодо запобігання та недопущення порушень службової дисципліни, порушенні правил внутрішнього розпорядку, що призвело до безпідставної відсутності на службі у період з 29.01.2024 до 02.02.2024.

Наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України за №103 о/с від 20.02.2024 майора поліції ОСОБА_1 (0054464) звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту України.

Підставою для прийняття зазначеного наказу відповідача №103 о/с став наказ керівника відповідача від 20.02.2024 №75 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого за порушення службової дисципліни, що виразилося у недотриманні вимог частини першої статті 3, пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 18 та статті 64 Закону України «Про національну поліцію України», частин 1, 2 та п.п. 1, 2, 4, 8 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Внутрішнього розпорядку дня поліцейських, державних службовців та працівників Департаменту, затвердженого наказом ДСР від 26.11.2019 р. №55, та п.п. 1, 2, 12 пункту 1 розділу II Правил етичної поведінки поліцейських, затв. наказом МВС України від 09.11.2016 р. №1179, Положення №114, майора поліції ОСОБА_1 , начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) УСР у Черкаській області ДСР НПУ звільнено зі служби в національній поліції.

Позивач не погоджуючись з правомірністю притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільненням зі служби в поліції звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних позивачем наказів про звільнення зі служби за вчинення дисциплінарного проступку, суд виходить з того, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України Про Національну поліцію.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України Про Національну поліцію поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У ч. 1 ст. 18 Закону України Про Національну поліцію передбачені обов`язки поліцейського зокрема: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 №1179, затверджено Правила етичної поведінки поліцейських. Ці Правила є узагальненим зібранням професійно-етичних вимог щодо правил поведінки поліцейських та спрямовані на забезпечення служіння поліції суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку на засадах етики та загальнолюдських цінностей.

Статтею 64 Закону України Про Національну поліцію визначена Присяга працівника поліції.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 19 Закону України Про Національну поліцію у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII затверджений Дисциплінарний статут національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України Про Національну поліцію, зобов`язує поліцейського:1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Згідно з ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відповідно до частин 1-4 статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Частинами 1 та 2 ст. 18 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час проведення службового розслідування поліцейський має право на захист, що полягає в наданні йому можливості надавати письмові пояснення щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку та докази правомірності своїх дій.

Поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: 1)надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; 2) подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають відношення до справи; 3) ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України Про захист персональних даних, Про державну таємницю та іншими законами; 4)подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; 5) користуватися правничою допомогою.

Частиною 3 ст. 19 Дисциплінарного статуту передбачено, що під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 Дисциплінарного статуту у разі встановлення вини поліцейського за результатами проведеного службового розслідування видається письмовий наказ про застосування до поліцейського одного з видів дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 13 цього Статуту, зміст якого оголошується особовому складу органу поліції.

Згідно з ч. 8 ст. 19 Дисциплінарного статуту під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Частиною 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

З викладеного слідує, що підставою для застосування до поліцейського дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у статті 13 Дисциплінарного статуту є вчинення дисциплінарного проступку, тобто протиправних, винних дій чи бездіяльність, що полягає в порушенні поліцейським службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського.

Зазначені у статті 13 Дисциплінарного статуту види дисциплінарних стягнень застосовуються виходячи із обставин і характеру проступку, особи поліцейського, обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередньої поведінки поліцейського, його ставлення до служби, ступеня його вини.

При цьому звільнення зі служби в поліції є найсуворішим видом дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни та є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Отже, для вирішення питання щодо правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення як звільнення із служби в поліції, необхідно враховувати його пропорційність до вчиненого порушення.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувала неявка позивача на службі у період 29.01.2024 по 02.02.2024.

Позивач вважає, що ним подано рапорт про звільнення, тому він повинен бути звільнений з дати, яка зазначена в рапорті, тому припинив виконання службових обов`язків із вказаної дати.

Суд критично оцінює зазначені посилання позивача, виходячи з таких міркувань.

Закон України «Про Національну поліцію» не визначає умов щодо строків розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням, як і строків реалізації такого рапорту шляхом видання наказу про звільнення.

Разом з тим, пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 (далі Положення №114), визначено термін попередження особою свого прямого начальника про бажання звільнитися, який складає три місяці.

Законом від 15.03.2022 № 2123-ІХ частину першу статті 60 Закону України «Про національну поліцію» № 580-VIII викладено в новій редакції, згідно з якою відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

З рахуванням наведеного, суд зауважує, що до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акту у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Суд також зазначає, що у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.02.2021 у справі № 160/3607/19.

З огляду на викладене, на відповідача не покладено обов`язку звільняти позивача у двотижневий строк чи в інший строк, визначений у рапорті про звільнення.

Звільнення можливе у більш скорочені строки лише за умови згоди обох сторін, тобто орган поліції в якому проходить службу позивач, повинен погодити такі строки та видати відповідний наказ про звільнення, однак у справі, що розглядається таке погодження відсутнє.

Щодо посилання представника позивача на несвоєчасну реєстрацію рапорту від 12.01.2024 про звільнення зі служби, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач під час проведення службового розслідування направив відповідачу письмові пояснення від 08.02.2024, в яких зазначив, що на рапорт від 12.01.2024 безпосереднім керівником позивача начальником УСР в Черкаській області, полковником поліції ОСОБА_8 , накладено резолюцію: «Заперечую».

Також у своїх поясненнях позивач зазначив, що начальник 2-го сектору (забезпечення діяльності) ОСОБА_2 , яка веде напрямок кадрової роботи, спочатку погодилась прийняти рапорт позивача та мала намір відправити його фотокопію засобами електронного зв`язку до Департаменту стратегічних розслідувань, однак подальшому порадила позивачу самостійно направити рапорт засобами поштового зв`язку.

У поясненнях від 08.02.2024 позивач зазначив, що 13.01.2024 направив засобами поштового зв`язку рекомендованим листом рапорт про звільнення від 12.01.2024 на адресу Департаменту стратегічних розслідувань за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10.

Як встановлено судом, рекомендоване поштове відправлення №569 із рапортом позивача про звільнення від 12.01.2024 вручено відповідачу 18.01.2024.

Рапорт позивача від 12.01.2024 зареєстрований відповідачем за вхідним №СЕД-1534 від 19.01.2024.

У письмових поясненнях від 14.02.2024 наданих під час проведення службового розслідування начальником 2-го сектору управління стратегічних розслідувань в Черкаській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ОСОБА_2 , зазначила, що 12.01.2024 до неї звертався ОСОБА_1 та просив надати зразок рапорту на звільнення за власним бажанням та зазначив, що 26.01.2024 в нього має бути останній робочий день. Вона його повідомила, що він повинен завчасно до дати звільнення повідомити керівництво Департаменту стратегічних розслідувань і що термін розгляду рапорту розпочинається з дати його реєстрації в канцелярії. В понеділок, 15.01.2024 ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 , що направив рапорт про звільнення зі служби засобами поштового зв`язку.

У письмових поясненнях від 14.02.2024 наданих під час проведення службового розслідування заступник начальника 7-го відділу (моніторингу та координації) УСР в Черкаській області майор поліції ОСОБА_9 вказав, що 26.01.2024 у п`ятницю, майор поліції ОСОБА_1 вийшов на службу до УСР в Черкаській області о 08.30, перед цим, останній, кілька днів був на лікарняному. В особистій розмові майор поліції ОСОБА_1 повідомив йому, що 26.01.2024, останній день його служби в поліції, оскільки відповідно до написаного ним, за два тижні до цього, рапорту він повинен бути звільненим з поліції, за особистим бажанням. Відповідно до цього майор поліції ОСОБА_1 здав йому картку-замісник на табельну вогнепальну зброю, та переписав інші матеріальні цінності записані на нього. Після чого, ОСОБА_9 поставив свій підпис в його обхідному листі. Після того, як позивач не вийшов на службу 29.01.2024, ОСОБА_9 дізнався від ОСОБА_2 , що наказу про звільнення ОСОБА_1 немає. ОСОБА_9 відразу за допомогою застосунку «WhatsАрр» зателефонував майору поліції ОСОБА_1 , який під час розмови повідомив, що ним написаний рапорт на звільнення та у відповідні строки направлений до керівництва ДСР, а тому він вважає, що до чинного законодавства, він звільнений зі служби в поліції, а тому виходити на службу не буде. Після чого ОСОБА_9 повідомив про зміст розмови підполковнику поліції ОСОБА_2 , яка в свою чергу негайно доповіла начальникові управління полковнику поліції ОСОБА_8 . Після цього майор поліції ОСОБА_1 на службу не виходив.

У письмових поясненнях від 15.02.2024 наданих під час проведення службового розслідування начальником управління стратегічних розслідувань в Черкаській області, полковником поліції ОСОБА_8 , останній підтвердив, що 12.01.2024 до нього звертався ОСОБА_1 з проханням завізувати рапорт про звільнення, однак враховуючи некомплект посад в управлінні, військовий стан та відсутність пояснень з боку ОСОБА_1 щодо мотивів його звільнення, на рапорті ОСОБА_8 поставив візу «Заперечую».

Отже, наявними матеріалами справи підтверджено, що позивач знав про відмову свого безпосереднього керівника ОСОБА_8 у погодженні звільнення зі служби станом на 12.01.2024, а також підтверджено фактичне надходження до відповідача 18.01.2024 рапорту позивача про звільнення зі служби від 12.01.2024, тому твердження представника позивача про тривалу затримку в реєстрації рапорту є необґрунтованими та спростовуються фактичними обставинами справи.

В контексті наведеного, суд відмовляє в задоволенні повторно поданого клопотання представника позивача від 30.04.2024 про необхідність проведення відкритого судового засідання з метою надання позивачем пояснень та заперечень, а також з метою виклику для допиту в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , оскільки в матеріалах справи містяться копії письмових пояснень позивача, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які відібрані під час проведення службового розслідування відносно позивача. Представник позивач не зазначив обґрунтувань необхідності виклику свідка ОСОБА_10 , оскільки не зазначив посилання на докази, якими підтверджено участь вказаного свідка у процесі звільнення позивача зі служби.

Посилання представника позивача про необхідність допиту свідків для підтвердження, що позивач повідомляв керівництво про хворобу своєї матері, суд відхиляє, оскільки рапорт позивача від 12.01.2024 не містить відомостей про таку підставу звільнення, тому обставини наявності чи відсутності захворювання матері позивача не підлягають встановленню в межах предмету спору.

Суд також звертає увагу, що учасник справи під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не позбавляється права заявляти клопотання та подавати свої доводи і заперечення щодо тверджень іншої сторони.

При цьому, тлумачення норм права та оцінка доказів наданих учасниками справи є прерогативою суду та не потребує особистої участі представників сторін.

Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними статтею 44 КАС України.

Вищенаведені міркування вже викладені в ухвалі суду від 18.04.2024, якою відмовлено в розгляді справи з викликом сторін, тому відомі представнику позивача.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Аналогічний висновок викладений в ухвалі Великої Палати Верховного суду від 24 січня 2020 року у справі № 9901/491/19 (11-1189заі19).

З урахуванням вищенаведених обставин в їх сукупності, які встановлені в ході судового розгляду спору, за відсутності наказу про звільнення зі служби позивач повинен був продовжити виконання своїх посадових обов`язків, тому невихід позивача на службу без повідомлення поважних причин такого невиходу, обґрунтовано оцінено відповідачем як відмова від виконання службових обов`язків.

Суд відхиляє посилання представника позивача на передачу позивачем матеріальних цінностей, які перебували в його користуванні під час служби, як доказ звільнення, оскільки органом уповноваженим звільняти позивача зі служби є Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, який знаходиться у м. Києві та не приймав і не ознайомлював позивача з наказом про звільнення зі служби, тому передача наявних у позивача цінностей за місцем проходження служби у м. Черкаси за власною ініціативою, без відповідного погодження вказаного органу та безпосереднього керівника позивача, не є належним доказом звільнення зі служби в поліції.

Щодо викладеного представником позивача твердження про допущені процедурні порушення під час проведення службового розслідування, суд враховує такі обставини.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, медіа, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за № 1355/32807 (далі - Порядок № 893), визначено перелік підстав для проведення службових розслідувань, однак із положень частини четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту та із конструкції розділу ІІ Порядку № 893 вбачається, що перелік наведений в пункті 2 розділу ІІ Порядку №893 є не вичерпним і застосовується виключно з урахуванням пункту 1 цього ж Порядку, в якому і наведено виключні підстави для призначення службового розслідування.

Судом встановлено, що підставою для призначення службового розслідування Департаментом стало надходження до Департаменту інформаційної довідки від 30.01.2024 №438/55/122/01- 2024 в якій зазначено, що ОСОБА_1 без поважних причин 29.01.2024 і 30.01.2024 відсутній на службі та що жодних документів або відомостей, які свідчать про наявність поважних причин невиходу на службу у вказані дні ОСОБА_1 не надав і доповнення до даної інформаційної довідки від 02.02.204 № 529/55/122/01-2024 так і про те, що ОСОБА_1 у період з 31.01.2024 по 02.02.2024 на службу не вийшов, документів, які підтверджують поважність причин невиходу не надав.

З урахуванням зазначеного, суд вказує про наявність підстав для призначення службового розслідування за фактом відсутності позивача на службі, а отже службове розслідування призначено за наявності законних підстав.

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку № 893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення мас право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються; подавати клопотання про отримання і залучення до матеріалів розслідування нових документів, отримання додаткових пояснень від осіб, які мають стосунок до справи; ознайомлюватися з матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, робити їх копії за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, Законами України «Про захист персональних даних», «Про державну таємницю» та іншими законами; подавати скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування; брати участь у розгляді справи на відкритому засіданні дисциплінарної комісії; користуватися правничою допомогою, послугами представника.

Відповідно до пункту 5 розділу V Порядку № 893 письмові клопотання поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, про отримання і долучення до матеріалів службового розслідування документів, отримання додаткових пояснень від інших осіб подаються голові або членам дисциплінарної комісії в межах строку проведення службового розслідування.

Позивач був обізнаний про проведення щодо нього службового розслідування, оскільки направив відповідачу свої пояснення від 08.02.2024, тому твердження представника позивача про незабезпечення прав останнього в ході проведення розслідування не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів вчинення відповідачем будь-яких перепон представником позивача не надано.

В позовній заяві представник позивача вказує, що дисциплінарною комісією не надано можливість ознайомитися із висновком службового розслідування в день завершення розслідування та в день звільнення, чим обмежено його у поданні відповідних зауважень.

У цьому контексті суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 200/11250/19-а сформовано правові висновки, відповідно до яких положеннями пункту 2 розділу IV Порядку №893 та пункту 7 частини шостої статті 1, частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту передбачено саме право поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, ознайомлюватися з висновками службового розслідування та матеріалами, зібраними під час проведення службового розслідування, а не обов`язок дисциплінарної комісії пропонувати поліцейському ознайомитися з цими документами, тому доводи представника позивача в цій частині також є необґрунтованими.

Враховуючи зазначені обставини і докази у їх сукупності, суд вважає, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції повністю відповідає тяжкості вчиненого ним проступку, обставинам, за яких його скоєно, та співмірно із заподіяною ним шкодою суспільним інтересам, у зв`язку з чим застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби є законним, правомірним та обґрунтованим, пропорційним та за даних обставин справедливим, оскільки позивач порушив вимоги Дисциплінарного статуту та Закону №580-VIII.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що при прийнятті рішення про накладення на позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення, а саме звільнення зі служби в поліції, відповідач діяв обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Обраний відповідачем вид дисциплінарного стягнення в повній мірі узгоджується зі значимістю вчиненого позивачем проступку.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржені накази є обґрунтованими та справедливими.

При цьому, в суду відсутні підстави вважати про допущену бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо зволікання із розглядом рапорту позивача від 12.01.2024 про звільнення зі служби, оскільки на дату накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, строк розгляду рапорту не вичерпано і позивача звільнено зі служби з підстав вчинення дисциплінарного проступку.

Щодо решти доводів сторін суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно частини 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 241-246, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО