Справа № 300/1726/24
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" травня 2024 р. справа № 300/1726/24
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі по тексту також - відповідач 2, ГУ ПФУ в Одеській області), в якому просить:
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у селянській спілці "Нива" з 01.07.2000 по 21.01.2001;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.12.2023.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 , досягнувши пенсійного віку (60 років), 30.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV-IV (надалі по тексту також Закон №1058-IV-IV).
За результатами розгляду заяви позивачу з 30.08.2023 призначено пенсію за віком, котра виплачувалася з 30.08.2023 по 31.12.2023.
Відмова у призначенні пенсії мотивована відсутністю необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком (29 років), оскільки здобутий стаж, за розрахунком відповідача 2, становить 28 років 7 місяців.
Зокрема, до страхового стажу не зараховано період роботи ОСОБА_1 у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 01.07.2000 по 21.01.2001 (надалі по тексту також спірний період роботи) з підстав відсутності відомостей про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 та довідки про перейменування підприємства.
З 01.01.2024 виплату пенсії ГУ ПФУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 припинено.
На переконання позивача, відмова ГУ ПФУ в Одеській області у призначенні пенсії за віком є протиправною, оскільки Законом №1058-ІV передбачено обчислення страхового стажу, набутого до 01.01.2004, на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Закону №1058-ІV. Вказує, що таким документом, відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" за №637 від 12.08.1993 (надалі по тексту також Порядок №637), є трудова книжка.
Зазначає, що стаж роботи, набутий у період з 01.07.2000 по 21.01.2001 підтверджується відповідними записами у трудовій книжці колгоспника серії "УКР" за № НОМЕР_1 від 18.06.1983, котрі містять належно оформлені посилання на номери та дату наказів (протоколів) про прийняття та звільнення з роботи.
З приводу відсутності відомостей про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, ОСОБА_1 стверджує, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство страхувальник, так як здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. На підтвердження вищезгаданого посилається на приписи затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування" за №794 від 04.06.1998 (надалі по тексту також Положення №794), за змістом пунктом 10 якого роботодавці зобов`язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.
Коментуючи таку підставу відмови у призначенні пенсії за віком, зазначену у оскаржуваному рішенні, як відсутність довідки про перейменування підприємства, вказує, що записи у трудовій книжці проводили уповноважені особи ЗАТ "Нива", яке була реорганізоване зі спілки селян "Нива", відтак у розумінні правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, ОСОБА_1 не може бути позбавлений конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком з підстав неналежного ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації, котра виникла з вини адміністрації підприємства чи колгоспу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Одночасно судом витребувано у сторін письмові докази, необхідні для розгляду даної адміністративної справи (а.с.27-28).
З приводу проведення повторної перевірки поданих ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії документів, вказує на наявність у органу, що призначає пенсії, права вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також права перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі, метою чого є попередження можливого нецільового використання коштів Пенсійного фонду України на виплату пенсій внаслідок подання недостовірних документів.
Відповідач 1 не погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, вказує на їх безпідставність та вважає, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як зазначається у відзиві, при підтвердженні страхового стажу позивача у період з 01.07.2000 по 21.01.2001 за даними трудової книжки, у відповідача 2 виникла необхідність звірити дані про нарахування заробітної плати та сплату страхових внесків з відомостями персоніфікованого обліку, оскільки такий облік з 01.07.2000 є обов`язковим, проте відсутність таких даних у системі стала підставою для не зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи.
Відповідач 1 звертає увагу, що заява ОСОБА_1 та доданих до неї документів ГУ ПФУ в Івано-Франківській області не розглядались, розрахунок стажу не проводився та рішення про відмову в призначенні пенсії відповідно до Закону №1058-IV не виносилось.
Вказує, що за таких обставин, належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, з урахуванням зазначених у рішенні суду висновків, а не зобов`язання призначити таку пенсію.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзиви на позовну заяву, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши 60-річного віку, 30.08.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.45-46).
Згідно відомостей трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983 (а.с.10-12) суд встановив, що позивач:
- у період з 01.09.1977 по 08.08.1980 навчався в Буданівському СТУ №8 (запис №1);
- у період з 24.04.1981 по 06.05.1981 проходив військову службу в рядах радянської армії (запис 2);
- у період з 12.06.1983 по 28.03.1986 працював трактористом колгоспу (записи №№3-4);
- у період з 10.04.1986 по 09.10.1986 працював трактористом у радгоспі "Парабельський" (записи №№5-6);
- у період з 05.12.1986 по 03.02.1992 працював трактористом у колгоспі "17 Вересня" Богородчанського району Івано-Франківської області (записи №№7-8);
- у період з 04.02.1992 по 21.01.2001 працював трактористом у спілці селян "Нива" Богородчанського району Івано-Франківської області (записи №№9-10);
- у період з 14.09.2017 по 12.07.2018 працював машиністом бульдозера Надвірнянської філії ТзОВ "Свиспан лімітед" (записи №№11-12);
- у період з 13.07.2018 по 11.07.2022 працював трактористом Надвірнянської філії ТзОВ "Свиспан лімітед" (записи №12-13);
- у період з 17.11.2022 по 17.11.2022 працював водієм автонавантажувача за трудовим договором, укладеним з ФОП ОСОБА_2 (записи №№14-15);
- у період з 18.11.2022 по 29.12.2023 працював слюсарем-сантехніком за трудовим договором, укладеним з ФОП ОСОБА_2 (записи №№15-16).
За підсумком розгляду заяви позивачу з 30.08.2023 призначено пенсію за віком, загальний страховий стаж згідно розрахунку становив 29 років 1 місяць 9 днів, що засвідчується формою РС-право з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 (а.с.71-73).
Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області листом від 11.12.2023 за №157837 до ГУ ПФУ в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі по тексту також ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) надіслав прохання про повторний перегляд рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 .
Як зазначає відповідач 1 у листі, за результатами перегляду електронної пенсійної справи встановлено, що до страхового стажу зараховано період роботи в спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 04.03.1992 по 21.01.2001, згідно записів трудової книжки колгоспника серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, однак в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, починаючи з 01.07.2000, відсутня інформація за вказаний період роботи.
Наголошується, що при підтвердженні страхового стажу, зокрема у період з 01.07.2000 по 31.12.2003 за даними трудової книжки, потрібно звіряти такі дані з відомостями персоніфікованого обліку (а.с.74-75).
ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листом від 22.12.2023 за №0400-010309-9/208152 повідомило, що документи електронної пенсійної справи ОСОБА_1 переглянуті, за результатом розгляду заяви про призначення пенсії від 30.08.2023 останні погоджуються з позицією, викладеною у листі (а.с.76).
ГУ ПФУ в Івано-Франківській області листом від 03.01.2024 за №0900-0402-8/455 повідомив про наявність у ОСОБА_1 переплати пенсії за період з 30.08.2023 по 31.12.2023 в сумі 17 416,09 гривень з причини невірного зарахування до страхового стажу періоду роботи з 04.02.1992 по 21.01.2001, просив добровільно відшкодувати надміру виплачені суми пенсії (а.с.18).
Відповідач 2 мотивує таку відмову відсутністю необхідного страхового стажу (29 років), зокрема повідомляє про не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.07.2000 по 21.01.2001, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 та довідки про перейменування підприємства (а.с.20).
Згідно даних розрахунку, страховий стаж позивача становив 28 років 7 місяців 7 днів (а.с.79).
Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком, позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
До страхового стажу позивача, згідно даних Форми РС-право, відповідачем 2 враховано 24 роки 4 місяці 19 днів (а.с.81-82).
У коментованому рішенні відповідач 2 виходив із наступного:
- "… до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.07.2000 по 21.01.2001, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 та довідки про перейменування підприємства";
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003, який набрав чинності з 01.01.2004.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно вимог частин 1 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, яке діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-IV).
Так, частинами 1, 2 статті 21 Закону №1058-IV передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.
Відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду зокрема для: підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; обчислення страхових внесків; визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом; визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 22 Закону №1058-IV).
Постановою Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (надалі по тексту також Положення №794), згідно пункту 1 якого, персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до пункту 5 Положення №794, персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (надалі по тексту також уповноважений орган, орган пенсійного забезпечення).
Пунктом 6 цього Положення передбачено, що уповноважений орган з додержанням вимог статті 23 Закону України "Про інформацію" має право своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цієї Постанови.
Згідно пункту 7 Положення №794, уповноважений орган створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб.
Персональна облікова картка застрахованої особи - документ, що централізовано зберігається у вигляді електронної таблиці Державного автоматизованого банку відомостей про застрахованих осіб у Пенсійному фонді України.
Відкривається картка після реєстрації застрахованої особи в місцевому відділі Пенсійного фонду. У цій картці накопичуються та зберігаються всі відомості про доходи, перераховані внески застрахованої особи до Пенсійного фонду, а також інші відомості (про стаж, умови праці), які необхідні для правильного призначення пенсії. Зазначені відомості доповнюються щорічно відомостями від усіх роботодавців з урахуванням випадків трудової міграції та роботи за сумісництвом.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).
відсутність відомостей про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5;
відсутність довідки про перейменування підприємства.
Суд не погоджується з такими доводами відповідача, вважаючи їх необґрунтованими, виходячи із наступного.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Згідно вимог частини 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За змістом статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 (надалі по тексту також Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок ведення трудових книжок в оскаржуваний період роботи позивача, був врегульований Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58 (надалі по тексту також Інструкція №58).
Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
За змістом пункту 2.2 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
До трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, серед іншого, записи про роботу як членів колгоспу - у тому разі, коли чинним законодавством передбачене зарахування цієї роботи в загальний трудовий стаж працівників (пункту 2.19 вказаної Інструкції).
З наведеного слідує, що Інструкцією №58 встановлено відповідний порядок оформлення трудової книжки, а також внесення до трудової книжки записів про роботу.
Так, згідно вимог частини 1, 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 (надалі по тексту також Примірний статут колгоспників), громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту колгоспників).
Найвищим органом управління колгоспу визначено загальні збори членів колгоспу, до повноважень котрих, зокрема, віднесено прийняття правил внутрішнього трудового розпорядку колгоспу, положення про оплату праці та про внутрігосподарський розрахунок. При цьому, мінімум трудової участі в громадському господарстві працездатних колгоспників встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку (стаття 46, 25 Примірного статуту колгоспників).
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (надалі по тексту також Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Отож, виходячи з наведеного можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
В матеріалах справи міститься копія трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, згідно записів №№7-8 якої слідує, що позивач 05.12.1986 прийнятий на роботу у колгосп "17 Вересня" Богородчанського району Івано-Франківської області на посаду тракториста, 03.02.1992 звільнений з посади тракториста в зв`язку з переводом в спілку селян "Нива" (а.с.10). 04.02.1992 прийнятий по переводу на роботу трактористом у спілку селян "Нива" Богородчанського району Івано-Франківської області (запис №9), 21.01.2001 як свідчить запис №10 звільнений з роботи в зв`язку з реформуванням господарства (а.с.10-11).
Отже, позивач з 01.07.2000 по 21.01.2001, згідно коментований записів трудової книжки, перебував у трудових відносинах з селянською спілкою "Нива", яка в подальшому реформована (реорганізована) у ЗАТ "Нива".
Так, встановлений річний мінімум у 2000 році становив 90 трудоднів, з них позивачем відпрацьовано 5 трудоднів (а.с.15).
Відомостей щодо встановленого та виконаного річного мінімуму трудоднів за 2001 рік матеріали справи не містять.
Як вже відзначено судом вище, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (частина 1, 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ).
З системного аналізу Примірного статуту колгоспників та Основних положень, суд доходить висновку, що внесення відомостей до трудової книжки колгоспника щодо причин невиконання ним річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві, зокрема вказання характеру таких причин, а саме поважності чи не поважності, віднесено до компетенції спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи.
Досліджена судом копія трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, а саме розділ "Трудова участь у громадському господарстві" містить незаповнену графу "Причини невиконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві" за 2000 рік, а також не містить відомостей щодо встановленого та виконаного річного мінімуму трудоднів за 2001 рік.
Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Суд звертає увагу, що будь-яких доказів, які б підтверджували невиконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі в колгоспі в період з 01.07.2000 по 31.12.2000 саме без поважних причин, відповідачами не надано.
Відтак, до спірних правовідносин, що виникли, застосуванню підлягає порядок зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності для призначення пенсії, передбачений Законом №1788-ХІІ, за яким основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності в матеріалах справи документальних даних про те, що позивач в період з 01.07.2000 по 31.12.2000 не виконував встановлений річний мінімум трудової участі без поважних причин, суд доходить висновку про безпідставність не врахування відповідачем 2 вищезазначеного періоду роботи ОСОБА_1 до страхового трудового стажу.
Стосовно не зарахування до страхового стажу роботи ОСОБА_1 у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") у період з 01.01.2001 по 21.01.2001, суд зазначає наступне.
Згідно вимог частини 1 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Суд також зауважує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки.
Слід звернути увагу також на приписи підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (надалі по тексту також Положення №28-2), відповідно до якого, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, відповідач 2 не позбавлений права, зокрема, у разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо.
Жодних пояснень та будь-яких письмових доказів стосовно вжитих заходів в частині самостійного витребування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області матеріалів, що містять відомості, необхідні для повного та всебічного дослідження відомостей про трудовий стаж позивача, а саме встановлення наявності річного мінімуму трудоднів та виконання чи невиконання такого мінімуму ОСОБА_1 за період з 01.01.2001 по 21.01.2001, до суду не надходило.
Така позиція суду узгоджується і з висновками Верховного Суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, відповідно до яких, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Таким чином, з огляду на відповідні записи трудової книжки колгоспника, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") за період з 01.01.2001 по 21.01.2001, суд доходить висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не врахував до страхового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.01.2001 по 21.01.2001.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 за №2464-VI (надалі по тексту також Закон №2464-VI), чинного на час прийняття рішень від 19.12.2023 і 28.12.2023, платниками єдиного внеску є роботодавці.
У період з 01.07.2000 по 31.12.2001 досліджуване судом питання врегульовувалося положеннями Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування " від 26.06.1997 за №400/97-ВР (надалі по тексту також Закон №400/97-ВР)
Зокрема, пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №400/97-ВР визначено, що платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону №400/97-ВР об`єктом оподаткування є для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, - фактичні витрати на оплату праці працівників, які включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", а також винагороди, що виплачуються громадянам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру.
Відповідно до пункту 1 частини 1 стаття 4 Закону №400/97-ВР на обов`язкове державне пенсійне страхування для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону встановлюються ставки збору в розмірі 32 відсотки від об`єкта оподаткування, визначеного абзацами першим і другим пункту 1 статті 2 Закону №400/97-ВР.
Збір на державне обов`язкове пенсійне страхування сплачується одночасно з одержанням коштів в установах банків на оплату праці (стаття 5 Закону №400/97-ВР).
Згідно підпунктів 2.1., 2.2. пункту 2 Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою Правління Пенсійного Фонду України №11-1 від 06.09.1996, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.09.1996 за №550/1575 (надалі по тексту також Інструкція №11-1), платниками зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.
Підпунктами 18.2, 18.3. і 18.4. пункту 18 Інструкції №11-1 визначено, що платники зборів, зазначені в підпунктах 2.2., 2.4., 2.7. пункту 2 цієї Інструкції, зобов`язані:
- вести облік виплати громадянам коштів, у тому числі в натуральній формі, з яких проводиться відрахування на соціальне страхування;
- своєчасно і в повному обсязі нараховувати, утримувати та сплачувати до Пенсійного фонду страхові збори, а також подавати йому відповідні звіти;
- зберігати облікові дані про нарахування, утримання та сплату страхових зборів до Пенсійного фонду протягом трьох років.
Службові особи підприємств, винні у порушенні встановленого порядку реєстрації платників зборів, сплати платежів до Пенсійного фонду, у неподанні звітності до Фонду, залежно від обставин справи притягуються до матеріальної, дисциплінарної та адміністративної відповідальності відповідно до чинного законодавства (підпункт 19.1. пункту 19 Інструкції №11-1).
На час вирішення спору, спірні правовідносини врегульовані наступним чином.
За приписами частин 5 та 6 статті 20 Закону №1058-IV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частина 12 статті 20 Закону №1058-IV).
При цьому, у частині 10 статті 20 Закону №1058-IV зазначено, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що у випадку несплати підприємством страхових внесків до органу пенсійного фонду відповідальність за таку несплату несе саме підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа, оскільки саме на страхувальника покладено обов`язок здійснювати відрахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи та їх перерахунок до відповідного фонду, а відтак саме роботодавець є тією особою, яка згідно закону повинна сплачувати страхові внески.
Отже, фактично внаслідок невиконання спілкою селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") обов`язку по сплаті страхових внесків позивач позбавлена соціальної захищеності, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Водночас позивач не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а отже, несплата страхувальником страховим внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу чоловіка позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 23.03.2020 у справі № 535/1031/16-а, від 09.10.2020 у справі №341/460/17, від 01.03.2021 у справі №423/757/17, від 27.05.2021 у справі №343/659/17 та від 08.04.2022 у справі №242/1568/17.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5статті 242 КАС України).
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що період роботи ОСОБА_1 з 01.07.2000 по 21.01.2001 в спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") підлягає зарахуванню до загального страхового стажу.
Оцінюючи, серед іншого, таку підставу відмови у призначенні пенсії за віком, як відсутність довідки про перейменування підприємства, суд керується наступними аргументами.
Як вже встановлено, порядок ведення трудових книжок в спірний період роботи позивача був врегульований Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58.
Відповідно до пункту 2.15 Інструкції №58, у разі, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
З цього приводу судом з`ясовано, що у трудовій книжці колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, серед інших, зроблені наступні записи (а.с.10, 11):
- за час роботи в "колгосп "17 Вересня" Богородчанського району Івано-Франківської області" (записи №№7-8):
05.12.1986 прийнятий на роботу трактористом (Пр.№17 від 31.12.1986);
03.02.1992 звільнений з посади тракториста у зв`язку з переводом в спілку селян "Нива" (Пр.№2 від 03.02.1992);
- за час роботи в "Спілка селян "Нива" Богородчанського району Івано-Франківської області" (записи №№9-10):
04.02.1992 прийнятий переводом на роботу трактористом (Пр.№1 від 07.02.1992);
21.01.2001 звільнений з роботи у зв`язку з реформуванням господарства (Пр.№1 від 20.01.2001).
Суд зазначає, що не внесення до трудової книжки відомостей про перейменування підприємства роботодавцем не може мати наслідком неврахування спірного періоду роботи позивача до страхового стажу, оскільки трудова книжка колгоспника ОСОБА_1 містить відповідні записи щодо спірного періоду роботи, дана обставина сторонами не заперечується.
Слід звернути увагу, що в силу приписів законодавства, заповнення трудової книжки працівника здійснюється роботодавцем, а не працівником, і саме підприємство-роботодавець є відповідальним за організацію обліку трудових книжок працівників, в тому числі правильність внесення записів до них.
Наведене додатково підтверджується тим, що відповідно до постанови "Про трудові книжки працівників", затвердженої Кабінетом Міністрів України від 27.04.1993 за №301 (надалі по тексту також Постанова №301), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови №301).
Додатково суд повторно звертає увагу, що ГУ ПФУ в Одеській області не було позбавлене передбаченого Положенням №28-2 права, у разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо.
Жодних пояснень та будь-яких письмових доказів стосовно вжитих заходів в частині самостійного витребування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області матеріалів, які містять відомості, необхідні для повного та всебічного дослідження відомостей про трудовий стаж позивача, а саме довідки про перейменування підприємства, до суду не надходило.
Варто вказати, що відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; документи, які засвідчують особливий статус особи.
При прийманні документів працівник сервісного центру, поряд з іншим:
- реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;
- повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (пункт 4.2 Порядку №22-1).
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.
При цьому, варто відзначити, що право органів, які призначають пенсію, вимагати від фізичних осіб дооформлення прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі, не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено у пункті 4.7 Порядку №22-1.
В даному випадку орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження страхового стажу позивача, що є порушенням вищезазначених норм.
За таких обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення трудової книжки на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Відтак, суд не приймає посилання відповідача на відсутність довідки про перейменування підприємства зі спілки селян "Нива" на ЗАТ "Нива", як підставу для не зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.07.2000 по 21.01.2001, оскільки відсутність відповідного запису про перейменування підприємства у трудовій книжці не перешкоджає зарахуванню періодів страхового стажу особи, зважаючи на відсутність у працівника обов`язку ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок.
Суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області безпідставно, виходячи зі змісту матеріалів справи, котрі підтверджують трудову діяльність ОСОБА_1 у спірний період, не враховано до його страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 21.01.2001, чим обмежено право останнього на належне пенсійне забезпечення.
Стосовно доводів позивача щодо підтвердження періоду трудової діяльності у спілці селян "Нива" з 04.02.1992 по 21.01.2001, що охоплює в тому числі й оскаржуваний період, свідченнями осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які разом з ОСОБА_1 працювали на тому ж місці роботи, суд відзначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (надалі по тексту також Порядок №637).
Згідно із пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У відповідності із пунктом 2 вказаного Порядку у разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із пунктом 17 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
За приписами пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Таким чином, підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків можливе лише у випадку відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості їх одержання.
Втім, відомості про те, що первинні документи, використані при проведенні перевірки, не надані в повному обсязі, відсутні, а наявність документально засвідченої обставини про неможливість одержання таких документів або додаткових, котрі б свідчили про роботу ОСОБА_1 , не підтверджена.
Окрім того, позивач не надав суду докази звернення до органу пенсійного фонду із відповідною заявою з метою вирішення питання про підтвердження власного спірного трудового стажу на підставі показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідач 2, в свою чергу не здійснював реалізацію владної управлінської функції на виконання пункту 18 Порядку №637, так як ОСОБА_1 не звертався із відповідним зверненням.
На переконання суду у спірних правовідносинах, за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають розгляду і вирішенню такі спори, як відмова у розгляді органом пенсійного фонду коментованої вище заяви, неврахування усіх показів свідків, надання таким показам свідків невірного трактування, відмова у виклику чи заслуховуванню показів свідків тощо.
Відтак, у спірному випадку, зважаючи на відсутність ініціативи позивача вжити заходи щодо проведення органом пенсійного фонду перевірки задля підтвердження того, що первинні документи, передані разом із заявою про призначення пенсії за віком для засвідчення наявності необхідного стажу, не були надані в повному обсязі з незалежних від позивача причин, а також беручи до уваги приписи пункту 2 Порядку №637, котрі встановлюють виключну дискрецію органів пенсійного фонду стосовно підтвердження трудового стажу на підставі показань не менше двох свідків, суд доходить висновку про відсутність публічно-правового спору з даного приводу.
ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися у відповідності до Порядку №637 в Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області із вимогою про підтвердження трудового стажу у період з 01.07.2000 по 21.01.2001 на підставі показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, як свідчать наявні у матеріалах справи копії трудових книжок, також перебували у трудових відносинах із спілкою селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") в той же час, що і позивач (а.с.16-17).
Суд, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, з підстав необхідності ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, згідно вимог частини 1, 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
З матеріалів справи судом встановлено, що періоди роботи ОСОБА_1 в колгоспі "17 Вересня" з 01.01.1984 по 31.12.1985, з 01.01.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1991 по 31.12.1991, та в спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 04.02.1992 по 30.06.2000 розраховано за фактично відпрацьований час (а.с.81-82).
З копії трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, а також архівної довідки за №В 19/04-01 від 24.10.2022, виданої Архівним відділом №1 Івано-Франківської районної державної адміністрації, судом з`ясовано відомості про встановлений та виконаний ОСОБА_1 мінімум людиноднів на рік, а саме:
1984 рік встановлений мінімум людиноднів 150, з них відпрацьовано 184,5;
1985 рік встановлений мінімум людиноднів 150, з них відпрацьовано 211;
1988 рік встановлений мінімум людиноднів 250, з них відпрацьовано 274;
1991 рік встановлений мінімум людиноднів 250, з них відпрацьовано 300,6 (а.с.12, 94).
1992 рік встановлений мінімум трудоднів 210, з них відпрацьовано 257;
1993 рік встановлений мінімум трудоднів 140, з них відпрацьовано 284;
1994 рік встановлений мінімум трудоднів 140, з них відпрацьовано 234;
1995 рік встановлений мінімум трудоднів 140, з них відпрацьовано 215;
1996 рік встановлений мінімум трудоднів 120, з них відпрацьовано 175;
1997 рік встановлений мінімум трудоднів 120, з них відпрацьовано 150;
1998 рік встановлений мінімум трудоднів 120, з них відпрацьовано 100;
1999 рік встановлений мінімум трудоднів 90, з них відпрацьовано 12;
2000 рік встановлений мінімум трудоднів 90, з них відпрацьовано 5 (а.с.12, 13, 15, 95).
Як вже неодноразово зазначено судом вище, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю (частина 1, 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ).
Суд зауважує, що норми статті 56 Закону №1788-XII встановлюють, що періоди роботи у колгоспі після 1965 року за фактичною тривалістю зараховуються до страхового стажу лише за умови невиконання встановленого мінімуму без поважних причин.
Враховуючи, що в періоди роботи ОСОБА_1 в колгоспі "17 Вересня" з 01.01.1984 по 31.12.1985, з 01.01.1988 по 31.12.1988, з 01.01.1991 по 31.12.1991, та в спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 04.02.1992 по 30.06.2000, позивачем було відпрацьовано/виконано встановлений річний мінімум людиноднів/трудоднів за наступні роки, а саме: 1984-1985, 1988, 1991, 1992-1997 (а.с.81, 94), уповноважений орган пенсійного забезпечення безпідставно розрахував вищезазначені періоди трудового стажу ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час.
Також суд доходить висновку про помилковість та необґрунтованість зарахування до страхового стажу позивача уповноваженим органом пенсійного забезпечення періодів роботи у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 01.01.1998 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.1999, з 01.01.2000 по 30.06.2000 за фактично відпрацьований час.
Досліджена судом копія трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, а саме розділ "Трудова участь у громадському господарстві" містить незаповнену графу "Причини невиконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві" за 1998, 1999, 2000 роки (а.с13).
Системний аналіз Примірного статуту колгоспників та Основних положень дає підстави для розуміння, що внесення відомостей до трудової книжки колгоспника щодо причин невиконання ним річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві, зокрема вказання характеру таких причин, а саме поважності чи не поважності, віднесено до компетенції спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи.
Згідно позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували невиконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі в колгоспі в період роботи у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 01.01.1998 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.1999, з 01.01.2000 по 30.06.2000 саме без поважних причин (а.с.81, 95), суд доходить висновку про наявність підстав до зарахування вищезазначених трудових періодів до страхового стажу у повному календарному обсязі.
Надаючи оцінку діям Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в частині проведення повторної перевірки поданих ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії документів, суд виходить з такого.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документ, що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; документи, які засвідчують особливий статус особи.
При прийманні документів працівник сервісного центру, поряд з іншим:
- реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;
- повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (пункт 4.2 Порядку №22-1).
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів (пункт 4.3 Порядку №22-1).

Аналогічні строки та порядок розгляду передбачені Законом №1058-IV.

Відтак, саме на Головне управління ПФУ в Одеській області, при розгляді заяви про призначення пенсії за віком, було покладено обов`язок щодо здійснення перевірки допустимості документів, поданих разом із заявою, та обґрунтованості видачі таких з метою забезпечення реалізації права особи на призначення та отримання пенсії.

З вказаного слідує, що рішення про призначення пенсії приймається визначеним за принципом екстериторіальності структурним підрозділом органу, який призначає пенсію, лише на підставі й за результатами розгляду заяви та поданих документів особи в межах передбаченого законодавством строку.

Законом №1058-IV визначено, що додаткова перевірка може бути здійснена виключно для встановлення достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію.

При цьому, дана перевірка має бути здійснена не пізніше 10 днів після надходження заяви, може бути продовжена разом із строком розгляду, але не більше ніж на 15 днів.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.

Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення (абзаци 4, 5 пункту 1.8 Порядку №22-1)

Отже, Порядком №22-1 не встановлена можливість уповноваженого органу пенсійного забезпечення, котрий приймає рішення про призначення чи про відмову у призначенні пенсії, а також органу, на обліку якого перебуває пенсіонер і котрий здійснює нарахування пенсії, повторно розглядати заяву пенсіонера про призначення пенсії та виносити рішення на заміну попереднього за відсутності поданих заявником додаткових та інших уточнюючих документів.

На переконання суду, Головне управління ПФУ в Одеській області неправомірно здійснило повторний розгляд заяви ОСОБА_1 й без наявності на те законних підстав постановило рішення про відмову у призначенні пенсії за №42 від 28.12.2023 на заміну рішення за №42 від 19.12.2023.

Щодо змісту листа від 03.01.2024 за №0900-0402-8/455, яким відповідач 1 повідомив про наявність у ОСОБА_1 переплати пенсії за період з 30.08.2023 по 31.12.2023 в сумі 17 416,09 гривень з причини невірного зарахування до страхового стажу періоду роботи з 04.02.1992 по 21.01.2001, суд вважає за необхідне відзначити таке.

Пунктом 1 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

У разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних (частина 3 статті 49 Закону №1058-IV).

За змістом частин 1 і 2 статті 50 Закону №1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.

У спірному випадку суд констатує, що відповідачі не довели наявність обставин, які, в розумінні коментованих положень Закону №1058-IV, можна трактувати як "подання документів, що містять недостовірні відомості", "виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких встановлено та/або здійснюється виплата пенсії", "вчинення/допущено зловживань з боку пенсіонера" та/або "подання страхувальником недостовірних даних".

Відтак, лист відповідача 1 від 03.01.2024 за №0900-0402-8/455 з урахуванням рішення суду у даній справі не створю для позивача жодних правових наслідків та не породжує обов`язку для добровільного повернення коштів, отриманих як пенсію.

В адміністративному позові ОСОБА_1 , обираючи відповідача, який повинен відновити його право на пенсію, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи у спілці селян "Нива" з 01.07.2000 по 21.01.2001 та призначити пенсію за віком з 01.12.2023 (зворотній бік а.с.4).

В даному випадку, обираючи належний спосіб захисту і відновлення права, позивач не врахував наступного.

Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку №22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 30.08.2023 заяви ОСОБА_1 , орган пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність у останнього права на пенсію, в розумінні Порядок №22-1, є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Суд, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи у спілці селян "Нива" з 01.07.2000 по 21.01.2001, враховуючи те, що ОСОБА_1 хоч і подав заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Разом з тим, у даній справі суд вважає протиправними і такими, що підлягають скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за №42 від 19.12.2023, за №42 від 28.12.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Із дня набрання законної сили судового рішення, яким скасовуються коментовані рішення органу пенсійного забезпечення, на переконання суду, автоматично зникне підстава, якою відповідач 2 визначив відсутність у позивача права на пенсію за віком, а відповідач 1 припинив останньому виплату обчисленої і нарахованої пенсії.

В досліджуваних правовідносинах в розумінні пунктів 1 і 5 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV не мало місце прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України рішення про припинення виплати пенсії, а відтак відсутні правові підстави для не виплати ОСОБА_1 з 01.01.2024 його пенсії, призначеної і обчисленої за заявою від 30.08.2023.

Суд констатує, що, зважаючи на встановлені обставини та сформовані судом висновки у даній справі, в період з 30.08.2023 по 01.01.2024 позивач на законних підстава отримував призначену пенсію.

Скасовуючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за №42 від 19.12.2023 і за №42 від 28.12.2023, очевидним є те, що рішення про призначення пенсії з 30.08.2023 залишається чинним.

В даному випадку, позивачу варто мати на увазі, що приписи Закону №1058-IV і Порядку №22-1 не містять такого визначення як "відновлення виплати пенсії".

Не може також бути застосований судом правий інституту "поновлення виплати раніше призначеної пенсії", так як у досліджуваному випадку не мало місце припинення виплати пенсії, а відмова у її призначенні.

Відтак, позовна вимога про "відновлення виплати пенсії" за віком з 01.12.2023 відповідно до статті 26 Закону №1058-IV не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що така вимога за приписами частини 2 статті 5, пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України не можна вважати іншим способам захисту порушеного права, оскільки такий не відповідає закону і не забезпечує ефективний захист прав й інтересів ОСОБА_1 у сфері спірних публічно-правових відносинах від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (відповідачів 1 і 2).

Відсутні також процесуальні підстави для зобов`язання в судовому порядку відповідача 1 відновити з 01.01.2024 виплату позивачу його пенсії, так як скасування рішень відповідача 2 від 19.12.2023 і від 28.12.2023 створює правовий наслідок, за змістом якого пенсіонер та орган пенсійного забезпечення повертаються в стан правовідносин, який передував прийняттю таких протиправних рішень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде:

визнання протиправними і такими, що підлягають скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за №42 від 19.12.2023, за №42 від 28.12.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 01.07.2000 по 21.01.2001;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 1983 року по 2000 рік згідно даних трудової книжки колгоспника серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983.

Підсумовуючи свої висновки, суд вважає, що позов належить задовольнити частково.

В адміністративному позові, поряд з іншим, ОСОБА_1 просив стягнути на користь позивача із відповідачів судові витрати у справі (зворотній бік а.с.4).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволення позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України)

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову в розмірі 1 211,20 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки №9335-0532-0405-2365 від 04.03.2024 (а.с.5).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003, то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 605,60 гривень, що пропорційно становить 50 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України).

Як слідує зі змісту адміністративного позову та матеріалів справи, позивачем понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 гривень, що підтверджується договором про надання правничої допомоги за №033 від 01.03.2024, попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат від 01.03.2024, актом здачі-приймання виконаних робіт за №1 від 05.03.2024 та квитанцією про сплату грошових коштів за №009/2024 від 05.03.2024 (а.с.21-24).

Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області у відзиві на позов за №0900-0902-7/19462 від 29.03.2024, зареєстрований у канцелярії суду 02.04.2024, заперечило щодо стягнення судом таких витрат з відповідачів, вказуючи на обставину незначної складності категорії справи, а також на їх завищеність та неспівмірність з реальним обсягом наданих послуг, часом витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат, просив суд їх зменшити (а.с.91-93).

Заперечень щодо компенсації витрат на правничу допомогу від Головного управління ПФУ в Одеській області на адресу суду не надходило.

Так, компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пунктами 1 та 2 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження факту залучення адвоката і понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 гривень, позивачем долучено: договір про надання правничої допомоги за №033 від 01.03.2024, укладений між позивачем та ОСОБА_5 , попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат від 01.03.2024, акт здачі-приймання виконаних робіт за №1 від 05.03.2024 та квитанцію про сплату грошових коштів за №009/2024 від 05.03.2024 (а.с.21-24).

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що факт виконання вказаних робіт, відсутність будь яких претензій щодо наданих послуг та їхньої вартості підтверджено актом здачі-приймання виконаних робіт за №1 від 05.03.2024, згідно якого, надано наступну правову допомогу (а.с.23):

- вивчення законодавства України, судової практики та консультація клієнта з приводу визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії (зарахувати страховий стаж);

- складання позовної заяви про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії (зарахувати страховий стаж).

Відтак, позивачем надані належні документи про склад і вартість понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 гривень у справі №300/1726/24.

Відповідно до частин 6 і 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У поданому до суду відзиві на позов за №0900-0902-7/19462 від 29.03.2024, зареєстрований у канцелярії суду 02.04.2024, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просило про зменшення витрат на правничу допомогу, вказуючи на обставину незначної складності категорії справи, а також на завищеність та неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу з реальним обсягом наданих послуг, часом витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат.

В даному випадку суд констатує, що згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (надалі по тексту також - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

В силу вимог пункту 9 частини 1 статті 1 Закону №5076-VІ представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, окрім випадків, їх нерозумності та неспівмірності.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями частини 6 статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В даному випадку, суд враховує правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 23.12.2021 у справі №520/11348/2020, за змістом яких суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:

"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.".

Суд також звертає увагу на те, що рішенням Вищої Ради Правосуддя від 24.11.2020 за №3237/0/15-20 рекомендовано Державній судовій адміністрації України та Раді правосуддя України застосування показники середньої тривалості розгляду судовий справ при ухвалені судових рішень та здійсненні заходів з питань організаційного забезпечення діяльності судів. Так, відповідно до вказаних показників середній час, необхідний для розгляду місцевими загальними судами судових справ адміністративного судочинства становить 379 хв. (6,31 год).

Із вказаного слідує, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування для розгляду судами в цілому адміністративної справи визначено середню затрату часу в значенні 6,31 год., в той час як представником позивача у даній справі на вивчення законодавства України, судової практики, надання консультації, а також підготовку позовної заяви, згідно акту здачі-приймання виконаних робіт за №1 від 05.03.2024, було сумарно витрачено 7 годин.

В будь якому випадку розмір гонорару адвоката повинен бути прив`язаний і обґрунтований, виходячи із складності справи, затраченого адвокатом робочого часу на відповідну допомогу та вартості послуг такого адвоката, який її оцінює як правило із розрахунку вартості однієї робочої години, зважаючи на його авторитет і ділову репутацію.

Зовсім не зменшуючи значення і роль професійного фахівця у галузі права, кваліфікованого адвоката та не втручаючись у його право на самосійне визначення і оцінку вартості власних знань, здобутого досвіду і авторитету як представника у даній справі, досвідченого юриста загалом, надання в інтересах ОСОБА_1 правничої консультації, вивчення та правового аналізу матеріалів справи і судової практики щодо регулювання спірних відносин та підготовка від імені позивача позовної заяви, на переконання суду, як дії адвоката потребують певної затрати часу та зусилля, втім суд вважає заявлену суму витрат на правничу допомогу в розмірі 4 500,00 гривень дещо неспівмірною із обсягом наданих послуг, складністю і характером даної справи.

Аналогічний правовий висновок викладений Восьмим апеляційним адміністративним судом у постановах від 20.06.2022 і від 22.06.2022 у справах за №300/6408/21 та №300/6333/21 відповідно, змінюючи судове рішення і зменшуючи присуджений судом першої інстанції в користь позивача розмір судових витрат на професійну правничу допомогу.

Відтак, суд дійшов переконання про наявність достатніх підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті правничої допомоги, наданої в розмірі 2 000,00 гривень.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за №42 від 19.12.2023 і за №42 від 28.12.2023 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у спілці селян "Нива" (згодом ЗАТ "Нива") з 01.07.2000 по 21.01.2001.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 1983 року по 2000 рік згідно даних трудової книжки колгоспника серії "УКР" за №0029713 від 18.06.1983, без застосування частини 2 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20987385) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20987385) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ;

відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76018;

відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20987385), вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська область, 65012 (для листування 65609).

Суддя Чуприна О.В.