Справа № 300/1042/24
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" травня 2024 р. справа № 300/1042/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І.,розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії та зобов`язання до вчинення певних дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач) в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.08.2021 по 31.10.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виплати ОСОБА_1 пенсію за період з 01.08.2021 по 31.10.2022.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у травні 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося з позовом до Івано-Франківського міського суду про стягнення грошових коштів. Свої вимоги Фонд обґрунтував тим, що в грудні 2014 року позивач отримав дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за межі України та не повідомив останнього про виїзд за кордоном на постійне місце проживання в результаті чого виникла передплата пенсії в сумі 155 046,76 грн за період з 01.09.2015 по 31.08.2021, яку позивач безпідставно отримав у період з 01.09.2015 року по 31.07.2021 в сумі 152178,09 грн. За результатами судового розгляду Івано-Франківський міський суд постановив рішення у справі №344/5966/22 від 21.07.2022, яким в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відмовив. Рішення набрало законної сили 01.11.2022. Водночас, у період з 01.08.2021 по 31.10.2022 пенсію ОСОБА_1 відповідач не виплачував, з підстав наявності даних про оформлення виїзду його за кордон на постійне місце проживання за межами України. Позивач уважає такі дії відповідача протиправними, оскільки друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визнано рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 19.02.2024 відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) (а.с.23-24).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому щодо заявлених позовних вимог заперечує. Зазначає, що на виконання п.16 «Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках» № 1596, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.1999 року, AT КБ «Приватбанк» 04 червня 2021 року надіслав лист щодо осіб, які не одержують пенсію більше року та одержують пенсію за довіреністю більше як один рік. У списках, доданих до листа, був зазначений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачему червні 2021 року надіслано повідомлення ОСОБА_1 про необхідність з`явитися протягом місяця та надати заяву про продовження виплати пенсії через AT КБ Приватбанк. У липні 2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для проходження ідентифікації особи представивши закордонний паспорт. З метою з`ясування місця проживання ОСОБА_1 , 28.07.2021 відповідачем направлено запит до управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про наявність відомостей щодо виїзду ОСОБА_1 на постійне місце проживання. Згідно отриманої інформації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в грудні 2014 року отримав дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за межі України та в серпні 2015 року оформив відповідні документи. Стверджує, що відповідно до частини 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняєтьсяна весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зважаючи на вище викладене ОСОБА_1 з 01.08.2021 припинено виплату пенсії. (а.с.28-30).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області таотримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На звернення позивача, відповідач листом від 20.06.2023 № 5522-5231/Б-02/8-0900/23 (а.с.11), повідомив про те, що при опрацюванні його звернення від 11.11.2022 про поновлення виплати пенсії, встановлено, що ОСОБА_1 перебував на постійному місці проживання за кордоном з 01.09.2015 по 31.07.2021, у зв`язку із чим виникла переплата пенсії в сумі 152178,09 грн. Так як, позивач підтвердив факт реєстрації/декларування проживання в Україні з 09.11.2022 витягом з реєстру Ямницької територіальної громади, то поновленню підлягає виплата пенсії з 09.11.2022 відповідно до ст.49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
24.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії за період з 01.08.2021 по 01.11.2022 (а.с.12-13).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
За приписами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина 3 статті 46 Конституції України).
Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14.09.2006, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з частинами 3, 4 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно із статтею 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначалось, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Однак, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Разом з тим Конституційний Суд України зазначив, що визнання оспорюваних положень Закону (1058-15) неконституційними має наслідки лише для пенсіонерів, якіпроживають (перебувають) у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, і не перешкоджає подальшому унормуванню питань соціального захисту пенсіонерів шляхом укладення міжнародних договорів з цими державами тавиплаті пенсій у порядку, встановленому чинними міжнародними договорами.
Таким чином, з 07.10.2009, дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», вказанні правові норми та правові норми, прийняті із врахуванням положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону № 1058-ІV, застосуванню не підлягають.
Отже, станом на час спірних відносин п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з підстав визнання їх Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Як встановлено судом, відповідачем з 01.08.2021 по 31.10.2022припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з підстав виїзду на постійне місце проживання за межі України.
Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 20.06.2023 №5522-5231/Б-02/8-0900/23 поновлено виплату пенсії позивачу з 09.11.2022.
Отже, підставою відмови у виплаті пенсії за період з 01.08.2021 по 31.10.2022є посилання відповідача напункт 2частини 1 статті 49 України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який 07.10.2009 визнаний неконституційним.
Суд зауважує, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Позивач до виїзду за кордон перебував на обліку у відповідача та отримував пенсію за віком за Законом №1058-IV, громадянство не втрачав. Тому, проживаючи за межами України, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України отримувати пенсію в Україні, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Таким чином, відповідач протиправно не виплачував пенсію ОСОБА_1 з 01.08.2021 по 31.10.2022, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18, Верховного Суду, викладені в постанові від 20.08.2020 по справі № 560/1119/19, постанові від 20.01.2021 у справі № 607/6805/17-а, а також висновками Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Пічкур проти України".
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.08.2021 по 31.10.2022.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.08.2021 по 31.10.2022.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), адреса: вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.