Справа № 320/31254/23
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Київ № 320/31254/23

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії судді: головуючого-судді Панової Г.В., суддів Василенко Г.Ю., Дудіна С.О.,

при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача не з`явились,

від відповідача Лемешев Р.О.,

від третьої особи - Сирота Д.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Міністерство у справах ветеранів України,

про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить суд визнати протиправними та нечинними зміни внесені постановою Кабінету Міністрів України № 263 від 24.03.2023 до «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», а саме, до абзацу першого пункту 1 та абзацу першого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України».

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що на підставі лише того, що позивач став на облік як внутрішньо переміщена особа вже після 24.02.2022, йому було відмовлено у отриманні компенсації за належні для отримання жилі приміщення, що стало можливим в зв`язку з тим, що 24.03.2023 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 263, якою внесено зміни до пунктів 1 та 2 «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», затвердженого Постановою № 280, а саме в абзаці першому слова "і які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб" замінено словами і цифрами "...які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в базі даних та які були обліковані як внутрішньо переміщені особи в базі даних до 24 лютого 2022 року". На переконання позивача, Кабінет Міністрів України, юридично відокремивши осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та внаслідок збройної агресії російської федерації залишились без житла вже після 24.02.2022, позбавив їх права на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, і такі дії з точки зору вищого органу виконавчої влади є дотриманням принципу соціальної справедливості і спрямовані на удосконалення (покращення) державної політики у сфері соціального захисту ветеранів та членів їх сімей. Станом до 24.03.2023 всі такі особи мали право на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, тому, особи, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб після 24 лютого 2022 р. мають право отримати грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, але тільки ті, що встигли це зробити до 28.03.2023, що по факту є дискримінацією. Таким чином, за доводами позивача, згідно внесених змін Постановою № 263, із трьох категорій осіб з однаковим статусом мають право на отримання грошової компенсації лише перші дві категорії, а третя категорія осіб позбавлена такого права лише з причини постановки на облік після 24.02.2022, тому оскаржувані норми звужують зміст та обсяг існуючих прав і свобод, з огляду на те, що (скасовують) позбавляють права на соціальний захист осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та стали на облік як внутрішньо переміщена особа вже після 24 лютого 2022 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

До суду від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив про те, що оскаржувані зміни по порядку прийняті у межах повноважень Кабінету Міністрів України, з дотриманням процедури та відповідними погодженнями з боку органів виконавчої влади. Прийняття правових актів, є реалізацією дискреційних повноважень Уряду, тобто наданих державному органу повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Відповідач вказує на те, що у позовній заяві, позивач визначаючи підстави звернення з вказаним позовом до суду вказує на порушення постановою № 263 приписів статей 8, 21, 22, 24 та 46 Конституції України, водночас, дослідження питання конституційності оскаржуваного акту Уряду, не може бути предметом судового розгляду суду адміністративної юрисдикції, адже лише Конституційний Суд України наділений компетенцією щодо захисту прав та інтересів позивача, в межах визначених останнім підстав позову. Також, звернуто увагу на те, що позивач вказує на порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, однак, в позивача не могло виникнути і не виникло право власності чи володіння на конкретне майно, адже питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та надання таких особам відповідної грошової компенсації за належні жилі приміщення врегульовані підзаконним нормативно-правовим актом, а не є конкретною гарантією закріпленою за особою на підставі законодавчого акту. Щодо твердження позивача про звуження змісту та обсягу прав і свобод людини та громадянина діями Кабінету Міністрів України, які вираженні у прийнятті постанови, відповідач вказує на те, що поняття пільга не означає, що ця категорія є елементом конституційного статусу людини на відміну від основоположних прав і свобод людини та гарантій їх реалізації, які є необхідними для гідного існування та гармонійного розвитку людини. За доводами сторони відповідача, право на отримання компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, визначені підзаконними нормативно-правовим актом - постановою Кабінету Міністрів України, тобто саме Кабінетом Міністрів України встановлюється вказане право внутрішньо переміщеної особи. Додатково, вказано на те, що позивач має право скористатися іншою цільовою програмою для осіб, які є внутрішньо переміщеними особами та мають статус ветеранів війни, що свідчить про те, що прийнятою постановою (змінами до порядку) Уряд не звузив чи обмежив права і свободи людини та громадянина, так як вони існують у вигляді додаткових пільг для окремих категорій громадян. Разом з тим, Урядом прийняті й інші програми допомоги, якими може скористатися позивач.

Позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій наголошено на необґрунтованості та безпідставності доводів, викладених та покладених в основу відзиву на позовну заяву, зокрема, наголошено на тому, що право власності на майно у позивача мало виникнути та виникло якби не прийняті зміни до порядку, натомість, задекларовані зміни та пкращення соціального захисту внутрішньо переміщених осіб по факту призвели до погіршення становища таких осіб та звуження встановлених прав та гарантій. До того ж, відповідач не надав належного обґрунтування доводам позовної заяви щодо неоднакового ставлення до однієї і тієї самої категорії осіб, які мають однаковий правовий статус.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 задоволено клопотання Кабінету Міністрів України про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Залучено до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство у справах ветеранів України. Продовжено строк проведення підготовчого провадження в адміністративній справі та відкладено підготовче засідання.

Від Кабінету Міністрів України надійшли додаткові пояснення, в яких наголошено на тому, що саме на відповідача покладено обов`язок визначення порядку та розміру надання громадянам грошової компенсації за належні їм для отримання жилі приміщення. Крім того, вказано і на те, що оскаржуваними змінами не було скасовано відповідних існуючих гарантій, а навпаки, їх доповнено перелік осіб, які мають право на відповідну компенсацію.

Від Міністерства у справах ветеранів України надійшли пояснення щодо позову, в яких звернуто увагу на тому, що законодавчо закріплено, що право на отримання компенсації за належне для отримання жиле приміщення мають лише ті громадяни, які визначені законом, при цьому, що фактично особи, які після 24.02.2022 брали участь у заходах для забезпечення оборони України, не визнавались законом, як особи, які мали право на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення за рахунок бюджетної програми 1511050, при цьому, що починаючи з 2018 року, Порядок № 280 неодноразово переглядався Урядом враховуючи реалії і соціальні потреби, які склалися в Україні, зокрема, економічну ситуацію. Фактично, регулювання, яке існувало до внесення оскаржуваних змін, за відсутності відповідного фінансування, було б декларативним та створювало б напруження та соціальне невдоволення в державі.

Також позивачем до суду подано додаткові пояснення у справі, які на переконання позивача, лише підтверджують правову позицію, викладену у позовній заяві. З прийняттям змін до постанови щодо питань забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України в частині обмеження у даті постановки на облік внутрішньо переміщених осіб, відбулося порушення статті 46 Конституції України, яке полягає у невиконанні державою свого обов`язку - забезпечувати соціальний захист громадян у випадках, передбачених чинним законодавством.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Позивач у судове засідання не з`явився. У позовній заяві позивач зазначив про проведення розгляду спави за його відсутності.

Представник відповідача проти позову заперечував, підтримав доводи викладені у відзиві на позов та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у задоволенні адміністративного позову просив суд відмовити з мотивів наведених у письмових пояснень.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи позовну заяву вказує на те, що у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення російської федерації він зі своєю сім`єю був змушений покинути місце свого постійного проживання та вимушено переміститись до більш безпечного місця, а з 04.04.2022 він, дружина та троє дітей є внутрішньо переміщеними особами, оскільки місто Лисичанськ Луганської області, в якому вони проживали, перебувають в окупації.

Також, позивач вказує на те, що він є особою, яка захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 01.06.2018 заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та є учасником бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Сім`я позивача потребує поліпшення житлових умов і перебуває на квартирному обліку та з 04.04.2022 зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 18 квітня 2018 р. «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» (далі - Постанова № 280) було передбачено умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення внутрішньо переміщеним особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

У зв`язку з цим, 28.06.2023 позивач звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області для призначення грошової компенсації за належні для отримання житлові приміщення, проте згідно рішення № 3 від 17.07.2023 комісією Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області позивачу було відмовлено в призначенні грошової компенсації, через те, що відповідно до п. 2 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, затвердженого Постановою № 280, право на отримання грошової компенсації відповідно до цього Порядку мають внутрішньо переміщені особи, які захищали територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в базі даних та які були обліковані як внутрішньо переміщені особи в базі даних до 24 лютого 2022 року.

Позивач зауважує, що на підставі лише того, що він став на облік, як внутрішньо переміщена особа вже після 24.02.2022 йому було відмовлено у отриманні компенсації.

Зазначене, на переконання позивача, стало можливим в зв`язку з тим, що 24.03.2023 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 263 «Деякі питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» (далі - Постанова № 263), якою внесено зміни до пунктів 1 та 2 «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», затвердженого постановою № 280, а саме, в абзаці першому слова "і які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб", замінено словами і цифрами "...які перебувають на квартирному обліку і не менш як один рік на обліку в базі даних та які були обліковані як внутрішньо переміщені особи в базі даних до 24 лютого 2022 року".

Відповідно до Постанови № 280 (в редакції від 02.08.2022) для отримання компенсації за належні для отримання жилі приміщення були визначені наступні умови (підстави): 1) особа захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів; 2) особа визнана особою з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасником бойових дій відповідно до пунктів 19-21 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 3) особа потребує поліпшення житлових умов, включена у списки осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання жилих приміщень, за місцем проживання відповідно до законодавства за категоріями, встановленими цим пунктом (квартирний облік); 4) особа перебуває не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Після внесення змін постановою № 263 до постанови № 280, в редакції від 28.03.2023, для отримання компенсації за належні для отримання жилі приміщення замість умови, що особа має перебувати не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, було введено іншу додаткову умову, а саме: особа має бути облікована, як внутрішньо переміщена особа в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб до 24.02.2022.

Позивач вважає, що Кабінет Міністрів України, юридично відокремивши осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та внаслідок збройної агресії російської федерації залишились без житла вже після 24.02.2022, позбавив їх права на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, тим самим порушив права громадян щодо рівності перед законом в порівнянні з громадянами, які мають такий же статус, захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, та навіть так само були вимушені залишити своє місце проживання, однак вже після 24.02.2022, що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ст. 264 КАС України, визначено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень. Зокрема, акти Уряду, відповідно до положень вказаної статті, розглядаються адміністративним судом на предмет законності, що узгоджується із вимогами ст. 19 Конституції України, якими визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно норм ч. ч. 1 та 2 ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Уряд є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Згідно зі змістом ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовипіа, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Нормами п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», визначено, що Уряд у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; забезпечує підготовку проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту осіб з інвалідністю, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Частиною другою цієї ж статті, встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону, зокрема, затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільних прав, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися у цій справі, колегія суддів виходить з приписів частини другої статті 55 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначав, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Колегія суддів, вважає, що у даному випадку, позивач має право на оскаржування в суді змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 263 від 24.03.2023 до «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», а саме, до абзацу першого пункту 1 та абзацу першого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», адже як було досліджено вище, останній має підстави для звернення до уповноваженого органу із заявою для отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, при цьому, саме оскаржувані зміни, призвели до прийняття уповноваженим органом рішення про відмову у наданні такої компенсації.

Абзаци четвертий - сьомий підпункту 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 6 квітня 2022 року № 1-р(II)/2022 наголосив, що «З урахуванням встановленого Конституцією України функціонального призначення Збройних Сил України, в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України законодавче регулювання порядку реалізації права на соціальний захист, гарантованого частиною першою статті 46 Конституції України, має здійснюватися у системному взаємозв`язку з вимогами щодо посиленого соціального захисту військовослужбовців у розумінні частини п`ятої статті 17 Основного Закону України»; припис частини п`ятої статті 17 Конституції України чітко покладає на державу конституційний обов`язок щодо створення системи посиленої соціальної підтримки військовослужбовців і членів їхніх сімей; «виконання державою конституційного обов`язку щодо забезпечення посиленого соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних або резервістів покликане не тільки забезпечити соціальний захист кожного з них індивідуально, а й сприяти виконанню громадянами України обов`язку щодо захисту Вітчизни - України, її суверенітету, незалежності та територіальної цілісності»; заходи в сфері оборони держави мають бути своєчасними, послідовними та комплексними, оскільки від їх ефективного запровадження залежить стан обороноздатності України.

Конституційний Суд України в абзаці шостому, сьомому підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 наголосив на тому, що організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов`язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а з особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захист суверенітету і територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України); потреба в додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Відповідно, встановлений частиною п`ятою статті 17 Основного Закону України, обов`язок держави забезпечити соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, поширюється як на громадян України, які безпосередньо перебувають на такій службі, так і на тих, яких звільнено з неї, що згадано в Рішенні Конституційний Суду України (Другий сенат) у Рішенні від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 у справі №3-102/2021.

Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини згаданого вище Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018 наголосив також, що в аспекті частини п`ятої статті 17 Конституції України, держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності; невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підриває довіру до держави.

Конституційний Суд України в абзаці восьмого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини згаданого також вище Рішення від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 висловив свою юридичну позицію, відповідно до якої норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними й мають безумовний характер; тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами, не можуть бути скасовані чи звужені.

Застосуванню відповідно підлягають наголошені висновки в Рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) у Рішенні від 12 жовтня 2022 року № 7-р(II)/2022 у справі №3-102/2021 про те, що пенсійне забезпечення як основний складник соціальних гарантій високого рівня стосовно громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також осіб, що збройно захищають суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність України під час агресії Російської Федерації проти України, розпочатої в лютому 2014 року, не може бути скасоване або обмежене.

Колегія суддів в даній справі враховує вказані висновки Конституційного Суду та обставини оголошеного в країні воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3), який донині продовжено Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб та послідуючим Указом Президента від 6 листопада 2023 року № 734/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до пункту 3 Указу № 64/2022 (в редакції 24.02.2022 та яка відповідає редакції чинній) у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Так, підпунктом 2 пункту 4 вказаного Указу № 64/2022, постановлено Кабінету Міністрів України невідкладно забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (надалі - Закон № 389-VIII), воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку цих обмежень.

Частиною першою та другою, двадцятою статті 20 Закону № 389-VIII, визначено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб. Правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Відповідно, колегія суддів зазначає, що за частиною першою статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно частини 2 статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до згаданої вище та застосованої судом статті 46 Конституції України слідує, що громадяни мають право на соціальний захист та відповідні гарантії.

Конституція Україні в частині 2 статті 64 передбачає «можливість» обмеження прав та свобод громадянина, що не означає регламентованим таке обмеження Конституцією України, останні «можуть» встановлюватись відповідними законами із дотриманням положень Основного закону.

Наведене, в сукупності, свідчить про передбачене чинним законодавством України право Кабінету Міністрів України формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи та зокрема, врегульовувати порядок та розміри виплат, допомог, компенсацій, враховуючи державний бюджет, водночас положеннями статті 6 КАС України, встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», затверджено Порядок та умови, які визначають механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на виплату грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та визнані особами з інвалідністю внаслідок війни III групи відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 або учасниками бойових дій відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов , включені у списки осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання жилих приміщень, за місцем проживання відповідно до законодавства за категоріями, встановленими цим пунктом (далі - квартирний облік).

Колегією суддів досліджено, що після внесення змін постановою № 263 до постанови № 280 в редакції від 28.03.2023, для отримання компенсації за належні для отримання жилі приміщення замість умови що особа має перебувати не менш як один рік на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб за місцем фактичного проживання в межах м. Києва або в межах однієї області згідно з відомостями Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, було введено іншу додаткову умову, а саме: особа має бути облікована, як внутрішньо переміщена особа в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб до 24 лютого 2022.

Постанова Кабінету Міністрів України № 280 була прийнята для забезпечення додаткового соціального захисту ветеранів та членів їх сімей і в першу чергу, пов`язана із правовим статусом осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та в наслідок збройної агресії російської федерації залишились без житла.

Водночас, на переконання колегії суддів, визначення змінами дати постановки на облік, як внутрішньо переміщеної особи, не узгоджується з необхідністю та доцільністю встановлення додаткової умови в частині строку (дати) постановки на облік.

Так, позивач наголошує на тому, що станом до 24.03.2023, всі такі особи мали право на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, та і сам Кабінет Міністрів України вніс у відповідну постанову доповнення, згідно якого, право на отримання грошової компенсації також зберігається за внутрішньо переміщеними особами, яким було призначено грошову компенсацію до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2023 р. № 263 "Деякі питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України" і які після введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" воєнного стану перемістилися з території, яка включена до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, та відомості про яких включено до бази даних.

Тобто, з наведеного слідує, що особи, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб після 24.02.2022 мають право отримати грошову компенсацію за належні для отримання жилі приміщення, але тільки ті, що встигли це зробити до 28.03.2023, що не узгоджується із самою метою та призначенням спірної компенсації.

По суті, внаслідок прийняття оскаржуваних у даній справі змін до порядку, одна й та сама категорія осіб, які мають право на спірну грошову компенсацію, містить розділення на: осіб, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб до 24 лютого 2022 р.; осіб, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб після 24 лютого 2022 р., та яким було призначено грошову компенсацію до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2023 р. № 263; осіб, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб після 24 лютого 2022 р.

Таким чином, згідно внесених змін Постановою № 263, вказаних категорій осіб з однаковим статусом, не має права на отримання грошової компенсації лише ті особи, які зареєстровані в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб вже після 24 лютого 2022 р, що не узгоджується з легітимною метою існування самого порядку, адже категорія осіб одна, статус той же, проте вводиться умова, пов`язана із датою постановки на облік, при цьому, посилання на велике навантаження на бюджет та значну кількість осіб, які потенційно матимуть право на отримання означеної компенсації, лише додатково свідчить про мету внесення таких змін, що пов`язується зі зменшенням кількості осіб, які мали б право на отримання грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.

Отже, зміни до пунктів 1 та 2 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, які було внесено спірною постановою № 263, звужують зміст та обсяг існуючих прав і свобод, з огляду на те, що позбавляють права на соціальний захист осіб, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та стали на облік, як внутрішньо переміщені особи вже після 24 лютого 2022 року.

При цьому, однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина, є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Таким чином, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що окремі положення пунктів 1 та 2 Порядку, через набрання чинності Постанови № 263, яка стала невід`ємною частиною Постанови № 280, скасовують та обмежують конституційні права громадян на соціальний захист, достатній життєвий рівень, встановлений законами України пільги та гарантії, розміри та порядок їх надання, чим грубо порушують приписи частин другої та третьої статті 22 Конституції України, згідно з якими конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, у частині посилань відповідача на неможливість позивачу посилатись на порушення оскаржуваними змінами приписів Конституції України, а суду досліджувати їх на предмет конституційності, колегія суддів вважає такі безпідставними, позаяк, позивач у предметі та підставах позову не ставить питання неконституційності положень постанови Кабінету Міністрів України, а лише вказує на необхідності врахування приписів Конституції України, як норм прямої дії щодо неможливості звуження чи скасування вже існуючих гарантій для осіб, які мають відповідне право. Приймаючи постанови, які визначають певні соціальні права громадян, Кабінет Міністрів України вирішує завдання посилення соціальної захищеності окремих категорій населення шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки, створення належних умов для життєзабезпечення, поліпшення їх матеріального становища, забезпечення прав на охорону їх життя, здоров`я, освіту, тощо.

Разом з тим, шляхом скасування або обмеження певних пільг та гарантій, держава доводить своє небажання або неспроможність виконувати взяті на себе раніше соціальні зобов`язання, чим порушує приписи Конституції України.

Слід наголосити на тому, що юридична визначеність передбачає прагнення чіткості та зрозумілості у викладенні норм права та регулюванні суспільних правовідносин. Кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

Водночас, Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову № 263 від 24.03.2023 фактично допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, шляхом скасування наданих державою соціальних прав, гарантій, пільг, компенсацій, які були встановлено постановою № 280. Набрання чинності постанови № 263 в частині внесення змін до абзацу першого пункту 1 та абзацу 1 пункту 2, призводить до зміни вимог щодо терміну перебування в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, і, як наслідок, це порушує право громадян, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Слід наголосити, що виплата грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, є складовою їх соціального захисту, при цьому, постановою № 263 було додатково збільшено вимоги щодо набуття права на компенсацію, шляхом звуження кола осіб, а саме, наразі не мають бути особи, які були внутрішньо перемішеними до 24 лютого 2022, що призводить до порушення прав громадян щодо рівності перед законом в порівнянні з громадянами, які мають такий же статус, захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, та навіть так само були вимушені залишити своє місце проживання, однак вже після 24 лютого 2022 року.

Крім того, у частині посилань сторони відповідача на те, що згідно з частиною 2 ст. 97 БК України порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України, та відтак, саме на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок визначення порядку та умов надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, колегія суддів зазначає, що, не є спірним наявність у Кабінету Міністрів України права визначення порядку та розпорядження коштами, водночас, вказане не спростовує необґрунтованості виключення з переліку осіб, які мають право на відповідні гарантії тих, хто має право на компенсацію, лише за ознакою дати постановки на облік, як внутрішньо переміщених осіб.

За висновками колегії суддів, оскаржуваними змінами було порушено баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Більш того, з пояснень третьої особи щодо позову, вбачається, що обмеження кола осіб, які мають право на отримання компенсації пов`язано з фінансовими питаннями, при цьому, не розглядається та не обґрунтовується питання соціальної справедливості щодо питання розділення між такими особами у реалізації прав, можливості пошуку інших можливостей додаткового фінансування з метою забезпечення виконання державою взятих на себе зобов`язань щодо реалізації права на житло осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні до 1 червня 2018 р. заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Лкганській областяіх.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача не містять обґрунтувань правомірність дій Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 263 «Деякі питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», якою внесено зміни до пунктів 1 та 2 «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», затвердженого Постановою № 280.

При цьому, посилання відповідача на те, що позивач може скористатись іншими цільовами програмами, доступними в Україні задля отримання житла, зокрема, для осіб, які є внутрішньо переміщеними особами та мають статус ветеранів війни, передбачена постанова Кабінету Мініетрів України від 28.04.2021 № 451 «Питання надання пільгових іпотечних кредитів внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів гранту, наданих Кредитною установою для відбудови (KfW); постанова Кабінету Міністрів України від 02.09.2022 № 980 «Про затвердження Порядку викориетання коштів з рахунка для забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 р. № 472»; постанова Кабінету Мініетрів України від 24.03.2023 № 265 «Деякі питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну ціліеність України, а також членів їх сімей»; постанова Кабінету Мініетрів України від 24.03.2023 № 266 «Деякі питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей», на переконання суду, не може свідчити про законність та обґрунтованість оскаржуваних змін, а також вказувати позивачу на варіант поведінки, позаяк, останній стверджує, що має право на отримання компенсації за постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», проте до прийняття оскаржуваних змін.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку за наслідком розгляду спору в суді про те, що зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України № 263 від 24.03.2023 до «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», а саме до абзацу першого пункту 1 та абзацу першого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», є протиправними та нечинними.

Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 265 КАС України, резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 265 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та нечинними зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України № 263 від 24.03.2023 до «Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України», а саме, до абзацу першого пункту 1 та абзацу першого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 280 від 18.04.2018 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України».

3. Зобов`язати Кабінет Міністрів України невідкладно після набрання рішенням законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено відповідно до вимог статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Панова Г. В.

Судді: Василенко Г.Ю.

Дудін С.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 08 травня 2024 р.