Справа № 569/4806/24
Суддя: Кучина Н. Г.
Дата ухвалення: 2024-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/4806/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретаря судового засідання Корпесьо В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Державна казначейська служба України про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

8 березня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Дупака В.Г. звернувся до суду із позовною заявою до Національної поліції України Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції в Рівненській області, в якій просить: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1551406 від 29 лютого 2024 року, провадження закрити; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 80 400 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.00 коп.

Ухвалою суду від 11 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

14 березня 2024 року адвокат Дупак В.Г. подав заяву про виправлення недоліків та уточнену позовну заяву із залученням Державної казначейської служби України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29 лютого 2024 року поліцейський 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП у Рівненській області сержант поліції ОСОБА_2 виніс постанову серії ЕНА № 155406 про накладення адміністративного стягнення щодо нього, за змістом якої 29 лютого 2024 року о 12 год 32 хв в м. Рівне, по вул. Київській, 145 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи особою, яка є позбавленою права керування транспортним засобом рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 1 грудня 2023 року та його було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік. Не погоджується з постановою серії ЕНА № 155406 від 29 лютого 2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП через відсутність складу в його діях та події адміністративних правопорушень, оскільки на час складення постанови було відсутнє рішення суду, яке б вступило в законну силу, про притягнення його до адміністративної відповідальності, яким його позбавлено права керування на певний строк. Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та позбавлено права керування транспортним засобом на строк 1 рік. Нині триває розгляд цієї судової справи в суді апеляційної інстанції. Оскільки постанова Рівненського міського суду від 01 грудня 2023 року, якою його позбавлено права керування на певний строк, є оспорюваною, то не набрала законної сили, тому постанова серії ЕНА № 155406 від 29 лютого 2024 року є передчасною і підлягає скасуванню, оскільки відсутня подія і склад адміністративного правопорушення. Відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, оскільки апеляційна скарга перебуває на стадії апеляційного провадження, а тому вважав, що його не позбавлено права керування т/з. Крім того, зазначив, що під час керування транспортним засобом мав при собі посвідчення водія, видане штатом Вашингтон США, яке є міжнародним посвідченням водія, яке може використовуватися для керування транспортними засобами на території України. Проте, інспектор таку інформацію проігнорував і незаконно притягнув його до відповідальності, що спричинило йому моральні страждання, оскільки він витратив багато особистого часу на складання постанови, та на незаконне утримання поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, а після втрачений час на консультацію з адвокатом, та зібрання всіх матеріалів справи, видачу довідки суду, задля скасування оскаржуваної постанови.

Ухвалою від 15 березня 2024 позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного з викликом сторін.

У поясненнях на позовну заяву, які суд отримав 02 квітня 2024 року, представник Державної казначейської служби України просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає передчасним звернення позивача до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом про стягнення моральної шкоди, адже у разі залишення вказаної постанови без змін, останній не матиме права на звернення до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди. При цьому, сам факт можливого закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язків наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди. Таким чином позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

У відзиві на позовну заяву, який суд отримав 09 квітня 2024 року, представник відповідача Департаменту патрульної поліції Биков О.В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову мотивує тим, що факт вчинення адміністративного правопорушення підтверджується витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (картки обліку адміністративного правопорушення). Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік. Постановою Рівненського апеляційного суду від 08 березня 2024 року постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року залишено без змін. Проте, всупереч накладеному адміністративному стягненню позбавленню права керування транспортними засобами на один рік, в цей період позивач керував транспортним засобом. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то також заперечує, оскільки вважає, що перераховані позивачем можливі прояви моральних страждань не є доказом того, що між діями працівників поліції і моральними стражданнями позивача є причинний зв`язок, так як такий стан міг виникнути і від інших негативних емоцій у повсякденному житті, що в свою чергу не може свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди.

16 квітня 2024 року представником позивача адвокатом Дупаком В.Г. подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що постанова суду про притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП набрала законної сили лише 08 березня 2024 року та станом на 29 лютого 2024 року була оспорюваною, а отже такою, що не набрала законної сили.

Позивач в судове засідання не зявився, проте, 07 травня 2024 року від представника позивача адвоката Дупака В.Г. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

У відповідності до вимог частини 1 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи неявку всіх учасників справи, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 29 лютого 2024 року поліцейський 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП у Рівненській області сержант поліції ОСОБА_2 виніс постанову серії ЕНА № 155406 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 400 грн.

Зі змістом вказаної постанови слідує, що 29 лютого 2024 року о 12 год 32 хв у м. Рівне, по вул. Київська, 145 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи особою, яка є позбавленою права керування транспортним засобом рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року, чим порушив ст.15 Закону України Про дорожній рух» та п.2.1.а ПДР.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями).

Відповідно до п.2.1а ПДР, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собіпосвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною четвертою статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Адміністративним правопорушенням згідно з ч.1 ст.9 КУпАП визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

За правилами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року у справі № 570/3563/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Адвокат Дупак В.Г. в інтересах ОСОБА_1 подав до Рівненського апеляційного суду апеляційну скаргу на постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року, про що свідчить лист Рівненського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.

З долученої до відзиву постанови Рівненського апеляційного суду від 08 березня 2024 року вбачається, що постанову Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 291 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортним засобом набирає чинності з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, визначеного цим кодексом, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено за наслідками розгляду справи по суті.

Таким чином, на момент розгляду 29 лютого 2024 року справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП постанова Рівненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2023 року у справі № 570/3563/23 про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортним засобом не набрала законної сили, оскільки рішення за результатами оскарження вказаної постанови не було ухвалене, а тому в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 126 КУпАП.

Враховуючи, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, постанову серії ЕНА № 1551406 від 29 лютого 2024 року належить скасувати.

Пунктом 3 ч. 3ст. 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами обґрунтованість та правомірність притягнення позивача до відповідальності за ч.4 ст. 126 КУпАП, а тому постанову серії ЕНА № 1551406 від 29 лютого 2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує, що наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості, було вирішено у досить короткий строк після того, як він позивач, дізнався про порушення своїх прав.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 26.01.2021 у справі №335/5271/17, встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості.

Зважаючи на доведеність незаконності притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, беручи до уваги обставини справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач в рахунок моральної шкоди у розмірі 80 400,00 грн., є надто завищеною, та приходить до висновку про стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди є співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Таким чином стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн. підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Одночасно, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару,співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Витрати за надання правничої допомоги підтверджені належними доказами, а саме позивачем надано договір-доручення № 20/06 про надання правової допомоги адвокатом від 20 червня 2023 року; тарифи та послуги до договору-доручення № 20/06 про надання правової допомоги адвокатом від 20 червня 2023 року; акт № 07/03 приймання-передання послуг з надання правничої допомоги від 07 березня 2024 року, в якому зазначено, що загальна вартість послуг складає 10 000,00 грн., та квитанцію до прибуткового касового ордера № 07/03 від 07 березня 2024 року на суму 10 000 грн. за правову допомогу відповідно до договору від 20 червня 2023 року № 20/06.

Разом з цим, представник відповідача у відзиві на позовну заяву висловив незгоду із заявленою сумою витрат на правничу допомогу, оскільки така є явно завищеною для даної категорії справ.

При цьому, суд звертає увагу, що справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не є складними. Водночас це не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Навіть у справах незначної складності та у справах, де відсутні грошові санкції, особа не може бути обмежена у можливості звернутися за правничою допомогою, а у подальшому до суду для захисту своїх порушених прав. Разом з тим, вона не може розраховувати, що сума витрачених коштів буде їй відшкодована судом у повному обсязі без урахування вищевказаних обставин.

У даному випадку саме позивач має визначити, чи готовий він витратити на правничу допомогу суму коштів, не отримавши їх відшкодування у повному обсязі. На ці обставини має звертати увагу і адвокат при наданні консультації клієнту.

Отже, слід дійти висновку, що сплачена позивачем сума на професійну правничу допомогу не є співмірною із складністю справи та іншими істотними обставинами, а тому, вартість такої послуги в даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною.

Судом враховується, що предметом розгляду у даній справі є встановлення правомірності постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, якою на позивача накладено стягнення у штрафу в розмірі 20 400 грн.

Враховуючи наведене, а також те, що дана адміністративна справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, як справа незначної складності (малозначна справа), у вказаній категорії справ є значна стала судова практика, а позивач та його представник не надали обґрунтованих доказів того, що підготовка позовної заяви та інших документів у даній справі вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, тому суд дійшов висновку, що співмірним розміром відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу є сума 5000 грн., який є доведеним, документально обґрунтованим та таким, що відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

За таких обставин на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в розмірі 5000 грн. 00 коп., у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 816 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з Департаменту патрульної поліції на користь позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.2, 9, 90, 139, 244-246, 255, 286, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної поліції України Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Державна казначейська служба України про скасування постанови - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 1551406 від 29 лютого 2024 року, винесену щодо ОСОБА_1 , а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 1 816 грн. 80 коп. у відшкодування судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Рівненський міський суд Рівненської області до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Управління патрульної поліції у Рівненській області ДПП, місцезнаходження: 33038, м.Рівне, вул.Степана Бандери, буд.14/а.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Державна казначейська служба України, , адреса: м. Київ вул. Бастіонна, б. 6.

Повне судове рішення складено 07 травня 2024 року.

Суддя Н.Г. Кучина