Справа № 460/17898/23
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2024 року м. Рівне №460/17898/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області капрала поліції Маха Дмитра Івановича, Заступника командира роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області молодшого капітана поліції Бівола Руслана Вікторовича, Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП сержанта поліції Охремчука Сергія Миколайовича, Інспектора взводу № 2 роти № 6 батальйону УПП в Рівненській області молодшого лейтенанта поліції Лісовця Дмитра Вадимовича, Інспектора взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач-1), Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області капрала поліції ОСОБА_3 (далі - відповідач-2), Заступника командира роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області молодшого капітана поліції Бівола Руслана Вікторовича (далі - відповідач-3), Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП сержанта поліції ОСОБА_4 (далі-відповідач-4), Інспектора взводу № 2 роти № 6 батальйону УПП в Рівненській області молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 (далі - відповідач-5), Інспектора взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 (далі - відповідач-6), в якому просить суд:

визнати протиправними дії відповідачів щодо незаконного затримання, тимчасового затримання транспортного засобу, відсторонення позивача від керування транспортними засобом, та огляду на стан алкогольного сп`яніння, 18.02.2023 у період часу з 22:40 год до 23:22 год за адресою: вул. Млинівська, 33А, м. Рівне;

зобов`язати відповідачів утриматися від вчинення дій пов`язаних з забезпеченням розгляду справи, а саме щодо затримання, тимчасового затримання транспортного засобу, відсторонення від керування транспортними засобом та огляду на стан алкогольного сп`яніння, за фактом підозри у вчиненні адміністративного правопорушення 18.02.2023 у період часу з 22:40 год до 23:22 год за адресою: вул. Млинівська, 33А, м. Рівне.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 18.02.2023 він був затриманий працівниками патрульної поліції та відсторонений від керування транспортним засобом, а також змушений пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, хоча, як вказує позивач, підстав для його затримання, так само як і ознак сп`яніння, не було. Враховуючи, що жодного адміністративного правопорушення позивач не вчиняв, вважає, що у відповідачів не було причин вчиняти описані вище дії та, відповідно, складати відносно нього матеріали адміністративного правопорушення, з огляду на що, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

18.09.2023 через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачі заперечують щодо задоволення позовних вимог та зазначають, що 18.02.2023 о 22:50 год працівники патрульної поліції, перебуваючи на блокпості в м. Рівне по вул. Млинівська - вул. Соборна, помітили автомобіль позивача. Як вказує відповідач-1, частина вікон автомобіля мала тонування, що унеможливило його візуальний огляд, у зв`язку з чим транспортний засіб позивача було зупинено. В ході спілкування з позивачем, поліцейські виявили ознаки алкогольного сп`яніння, а саме виражене тремтіння пальців рук, порушення мови та поведінка, що не відповідає обстановці. З урахуванням наведеного, позивачу було запропоновано прийти огляд на стан алкогольного сп`яніння в порядку, визначеному статтею 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на що той погодився без примусу. Результат огляду позивача на визначення стану алкогольного сп`яніння був негативний та становив 0,00 проміле, а тому, як стверджує відповідач-1, за даним фактом відносно позивача жодних адміністративних матеріалів не складалося. Відповідачі зауважують, що в даній ситуації діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому просять суд в задоволенні позову відмовити повністю.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 28.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

21.08.2023 позивач подав до суду клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 29.08.2023 суду у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено.

22.08.2023 відповідач-1 подав до суду заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 28.08.2023 у задоволенні заяви відповідача-1 про залишення позову без розгляду відмовлено.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

18.02.2023 під час несення служби у місті Рівному Рівненської області на блокпосту "Луцьке кільце", наряд патрульної поліції у складі молодшого лейтенанта поліції Лісовця Д.В., старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 , та капрала поліції ОСОБА_3 , здійснювали перевірку транспортних засобів на предмет виявлення речей (речовин), обіг яких заборонено чи обмежено, а також проводили перевірки документів в осіб, огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1456 «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану».

Близько 23 год 00 хв молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_5 було зупинено транспортний засіб марки «MAZDA», модель «5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача.

Як стверджує відповідач-1, молодший лейтенант поліції ОСОБА_5 в ході спілкування з позивачем виявив в останнього ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці.

В подальшому, позивачу було запропоновано пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння, зокрема, на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager № 6810. Позивач погодився на проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що стверджується наявною у справі роздруківкою результатів тесту за підписом позивача. При цьому, позивачем не було надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто, жодних доказів на підтвердження того, що позивач пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння під примусом.

Відповідно до роздруківки результатів тесту № 5437 (Alcotest Drager № 6810; прилад № ARCD - 0566; принтер № ARBE 5031; дата тестування 18.02.2023; час тестування 23:22 год), рівень алкоголю становив 0,00 % проміле, у зв`язку з чим протокол за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, відносно позивача не складався та останній покинув місце події.

Позивач, вважаючи, що в даному випадку мали місце протиправні дії патрульних поліцейських щодо його затримання, тимчасового затримання транспортного засобу, відсторонення від керування транспортними засобом та огляду на стан алкогольного сп`яніння, звернувся до суду з адміністративним позовом.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (із змінами та доповненнями; далі - ПДР).

За змістом пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9 ПДР).

В силу приписів статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно зі статтею 24 Закону № 580-VIII, виконання інших (додаткових) повноважень може бути покладене на поліцію виключно законом.

У разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

У ході забезпечення та здійснення заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, виконання завдань територіальної оборони органи та підрозділи, що входять до системи поліції та дислокуються в межах Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, області, міста Києва, підпорядковуються відповідному начальнику Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, області, місті Києві.

Відповідно до статті 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису тощо.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан.

В подальшому воєнний стан було продовжено. На час розгляду справи воєнний стан триває.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1456 затверджений Порядок перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану (далі - Порядок № 1456).

Випадки, коли уповноважена особа має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, визначені пунктом 7 Порядку № 1456. До таких відносяться:

якщо особа має зовнішні ознаки, схожі на ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи;

якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення;

якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом; якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином не можливо;

якщо особа перебуває в місці вчинення кримінального, адміністративного правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події;

якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення;

порушення особою відповідних заборон, введених на території, де запроваджено правовий режим воєнного стану.

Також пунктом 10 Порядку № 1456 встановлено, що уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби в разі, зокрема, проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Суд констатує, що оскільки зупинка транспортного засобу позивача мала місце в умовах воєнного стану та проведена під час проїзду через блокпост для здійснення поліцейського контролю, тому в патрульних поліцейських були достатні правові підстави для зупинки транспортного засобу під керуванням позивача.

Крім цього, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд зазначає наступне.

Частинами першою, другою Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У пункті 4.1 рішення від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

В свою чергу, виходячи зі змісту абзацу десятого пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно серед іншого забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є не лише наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, а також і можливість ефективного відновлення судом відповідних прав (свобод, інтересів) у спосіб, обраний позивачем (що є сутнісною метою судочинства).

Тому, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного та реального поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача.

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями, зарівно як і неможливість ефективного відновлення такого права (свободи чи інтересу), є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд підкреслює, що необхідність ефективності судового захисту (тобто, забезпечення реального поновлення порушеного права в окреслений позивачем спосіб) кореспондує положенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»).

З огляду на що, потрібно взяти до уваги те, що у разі якщо поліцейським не визначено чітких підстав в умовах воєнного стану для зупинки та перевірки документів позивача, проведення огляду останнього на стан алкогольного сп`яніння здійснено відповідно до Порядку № 1456, однак такі перевірка та огляд не призвели до порушення прав та інтересів позивача, оскільки останній надав для перевірки відповідні документи та пройшов огляд, результат якого був негативним. Також варто взяти до уваги, що в подальшому (після зупинки авто та проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння) ОСОБА_1 мав можливість реалізувати своє право на вільне пересування.

Відтак, суд резюмує, що вирішення судом цього спору не має ані актуального, ані перспективного впливу на обсяг прав позивача, при цьому він не надав жодних обґрунтувань у цій частині, які би засвідчували необхідність судового захисту та практичну ефективність рішення суду в цій справі, відповідно до обраного способу захисту.

Суд підкреслює, що меті адміністративного судочинства не відповідає саме лише надання правової оцінки діям, що мали місце від 18.02.2023 з приводу зупинки транспортного засобу під керуванням позивача та його огляд на стан алкогольного сп`яніння і можлива констатація факту їх протиправності, проте без наслідкової реальної можливості поновлення прав, свобод чи інтересів позивача. Констатація певних обставин чи фактів або ж умоглядна ревізія рішень суб`єкта владних повноважень не узгоджується із завданнями правосуддя як такого.

Верховний Суд у своїй актуальній практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 705/552/15-а, постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 по справі №826/14016/16, від 11.02.2019 по справі № 2а-204/12).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

У постанові Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 04.08.2020 по справі №340/2074/19 зазначено, що ефективний захист прав є метою адміністративного судочинства. З огляду на це, вирішуючи кожен спір, адміністративні суди, з урахуванням вимог позовної заяви та позиції сторін, повинні застосовувати такі способи захисту, які будуть ефективними на практиці. Тут же Суд резюмував, що сама лише констатація протиправності бездіяльності не може ефективно захистити позивача, оскільки у такому разі можливість використання висновків суду може бути невиправдано ускладнене діями або подальшою бездіяльністю органів влади держави-відповідача, їх врахування цілковито залежить від відповідача. Це не сумісно з критеріями ефективності судового захисту.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 09.06.2021 по справі № 826/1432/18 вказав на те, що позивач самостійно обирає як захищати свої права та інтереси. Однак, за змістом статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.

У постанові Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 15.07.2019 по справі № 420/5625/18 зазначено, що під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

У зв`язку з чим суд звертає увагу, що заявлений позов, а також обраний позивачем спосіб захисту за своїм змістом не спрямовані на реальне та дієве поновлення прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 у відповідних правовідносинах, а саме лише ствердження й констатація про можливе порушення зі сторони відповідачів та вчинення ними протиправних дій, не мають своїм безпосереднім або ж опосередкованим правовим наслідком ефективний юридичний захист позивача.

Варто зауважити, що завданням адміністративного суду при розгляді й вирішенні спору не є винятково оцінка дій чи рішень суб`єктів владних повноважень і суд за дійсних обставин приходить до обґрунтованого переконання, що позов ОСОБА_1 у цій справі не відповідає меті адміністративного судочинства, яка полягає, в тому числі у практичній ефективності судового рішення.

Згідно з частиною першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що в умовах воєнного стану дії відповідачів відповідають встановленим у частини другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, у зв`язку з чим у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області капрала поліції Маха Дмитра Івановича, Заступника командира роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області молодшого капітана поліції Бівола Руслана Вікторовича, Поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області ДПП сержанта поліції Охремчука Сергія Миколайовича, Інспектора взводу № 2 роти № 6 батальйону УПП в Рівненській області молодшого лейтенанта поліції Лісовця Дмитра Вадимовича, Інспектора взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 08 травня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Департамент патрульної поліції (вул. Федора Ернста, буд. 3,м. Київ,03048, ЄДРПОУ/РНОКПП 40108646)

Суддя Ольга ПОЛІЩУК