Справа № 200/4657/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року справа №200/4657/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 07 грудня 2023 року) у справі № 200/4657/23 (суддя в І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

25 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

визнати протиправним дії відповідача, що порушили права позивача та виразилися у відмові у задовільнені його законних вимог щодо звільнення з військової служби;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України вчинити певні дії, а саме: зареєструвати встановленим порядком рапорт старшого солдата ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України вчинити певні дії, а саме: звільнити старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» підпункту 2 пункту 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами, а саме наявністю особи, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий.

В обґрунтування позовних вимог зазначав наступне.

25.06.2022 Дністровським РТЦКтаСП позивач був призваний на військову службу за мобілізацією під час воєнного стану. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 був зарахований до складу цієї військової частини на посаду старшого механіка акумуляторника відділення технічного обслуговування автомобільної техніки взводу технічного забезпечення 1 аеромобільного батальйону. На протязі більш року позивач бездоганно проходив військову службу у зазначеній посаді, доки у липні 2023 року у нього не виникли сімейні обставини, пов`язані з хворобою його бабці ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду. У зв`язку з цим у позивача виникла необхідність у звільненні з військової служби для здійснення заходів щодо надання бабці допомоги та належного медичного лікування. Тому, 24.07.2023 позивач звернувся по команді до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю бабці, яка потребує постійного догляду, на підставі абзацу 7 підпункту «г» підпункту 2 пункту 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». До рапорту позивачем надано документи, які підтверджували наявність у нього підстав для звільнення. Зазначений рапорт був завізований відповідними посадовими особами. Не зважаючи на наявність законних підстав для звільнення, на думку позивача, 24.07.2023 начальником відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 було позивачу відмовлено в цьому. Про це свідчить зроблена майором ОСОБА_3 віза: «Не погоджено, відсутні підстави для звільнення з лав ЗСУ». Подальшого ходу рапорту не було дано. Вважав, що всупереч вимогам Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124, рапорт на звільнення солдата ОСОБА_1 не реєструвався ані в журналі реєстрації рапортів, ані в системі електронного документообігу (СЕДО) військової частини НОМЕР_1 . Незгода із рішенням суб`єкту владних повноважень, яким в цьому випадку виступає посадова особа військової частини НОМЕР_1 , і стала підставою для звернення до суду з даним позовом.

Разом з цим, з наданих позивачем документів слідує, що його бабця ОСОБА_2 потребує постійного догляду, а окрім позивача доглядати її більш нікому. Так, окрім зазначеного онука, ОСОБА_2 інших родичів не має, а мати позивача ОСОБА_4 , по-перше, не є кровним родичом своєї свекрухи, по-друге, сама має серйозні захворювання, які не дають їй змогу доглядати за іншою людиною. Тому, позивач вважав, що має законні підстави для звільнення з військової служби, а в діях посадових осіб військової частини НОМЕР_1 вбачаються порушення вимог Статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів. Тому вважав дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача - неправомірними.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не реєстрації та не розгляду рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зареєструвати, розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення, про що повідомити ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на розгляд посадових осіб військової частини НОМЕР_1 без зазначення дати та номеру реєстрації надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так, під час вирішення рапорту позивача по суті встановлено, що сама довідка про надання та про отримання соціальних послуг не підтверджує того факту, що позивач здійснював постійний догляд за особою з інвалідністю ІІ групи або бере на себе такі обов`язки. Командиром військової частини НОМЕР_1 рапорт позивача не задоволено.

Апелянт звертає увагу суду на те, що позивачу не було відмовлено, а лише зазначено, що із доданих до рапорту документів підстав для звільнення немає, тобто, підтверджуючі документи його догляду за особою, яка потребує постійного стороннього догляду та є інвалідом ІІ групи, або взяття таких обов`язків на себе.

Окрім того, зазначає, що в усній формі позивачу було роз`яснено, що постанова КМУ № 413 від 12 червня 2013 року «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що мають бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» є чинною на даний час і військова частина не має підстав ставити під сумнів її законність.

Командуванням військової частини НОМЕР_1 встановлено, що позивач є онуком ОСОБА_2 . ЛКК КНП «Міська поліклініка №2» м. Чернівці видана довідка №2215/1 від 25 травня 2023 року про стан здоров`я ОСОБА_2 , яка є невиліковно хворою особою, яка через порушення функцій організму нездатна самостійно самообслуговуватись та потребує постійного стороннього догляду.

Позивач подав рапорт про звільнення зі служби в Збройних Силах України за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідач вважає, що предметом спірних правовідносин є допустимість висновку ЛКК №2215/1 від 25 травня 2023 року. В контексті розподілень повноважень між ЛКК та МСЕК вважає, що необхідність постійного стороннього догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, підтверджується відповідним висновком МСЕК. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком ЛКК. Отже, в даному випадку, представник відповідача вважає, що для підтвердження необхідності стороннього догляду за бабусею, позивач мав надати саме висновок МСЕК. Поданий позивачем разом з рапортом про звільнення висновок КНП «Міська поліклініка №2» м. Чернівці про стан здоров`я ОСОБА_2 не є належним підтверджуючим документом про звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

У запереченнях проти апеляційної скарги представником позивача висловлено згоду з рішенням місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України.

Позивач призваний на військову службу під час загальної мобілізації у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

24 липня 2023 року позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення на підставі пункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через певні сімейні обставини, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком МСЕК або ЛКК потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

До рапорту додано наступний перелік документів: копія паспорту ОСОБА_1 , копія ІНН ОСОБА_1 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія довідки №103 від 18 квітня 2023 року, копія акту №16 від 18 квітня 2023 року, копія паспорту ОСОБА_4 , копія ІНН ОСОБА_4 , оригінал довідки № 147 від 26 травня 2023 року, копія витягу №291 від 28 квітня 2023 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 , копія свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , копія паспорту ОСОБА_2 , копія довідки № 137 від 18 травня 2023 року, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_7 , оригінал висновку ЛКК №2215/1 від 25 травня 2023 року, копія висновку № 420 від 14 квітня 2023 року, копія довідки №238 від 26 квітня 2023 року, копія довідки № 104 від 18 квітня 2023 року, копія акту № 9 від 18 квітня 2023 року.

На другому аркуші рапорту міститься резолюція майора ОСОБА_8 датована 24 липня 2023 року з відміткою наступного змісту «Не погоджено. Відсутні підстави для звільнення з лав ЗСУ».

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не реєстрації рапорту та не звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволені позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII у редакції на час спірних відносин).

За змістом частин першої, другої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частина третя статті 2 Закону № 2232-XII).

За змістом частини 12 статті 2 Закону № 2232-XII кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через, зокрема, такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції № 170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Згідно з абзацом другим пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції № 170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом г пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналізуючи вищенаведені норми, суд приходить до висновку, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи:

подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру;

розгляд рапорта про звільнення;

прийняття наказу щодо звільнення зі служби.

При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

З наведеного слідує, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Судами встановлено, що позивач подав рапорт про звільнення зі служби в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком МСЕК або ЛКК потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Зазначив про те, що після звільнення просив направити його для встановлення на облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проходження ВЛК на предмет придатності до служби у ЗСУ не потребує. Зазначив про відомості перебування на обліку та відсутність претензій до командування частини та МО України.

До рапорту додано наступний перелік документів: копія паспорту ОСОБА_1 , копія ІНН ОСОБА_1 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія довідки №103 від 18 квітня 2023 року, копія акту №16 від 18 квітня 2023 року, копія паспорту ОСОБА_4 , копія ІНН ОСОБА_4 , оригінал довідки №147 від 26 травня 2023 року, копія витягу №291 від 28 квітня 2023 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 , копія свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , копія паспорту ОСОБА_2 , копія довідки №137 від 18 травня 2023 року, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_7 , оригінал висновку ЛКК №2215/1 від 25 травня 2023 року, копія висновку №420 від 14 квітня 2023 року, копія довідки №238 від 26 квітня 2023 року, копія довідки №104 від 18 квітня 2023 року, копія акту №9 від 18 квітня 2023 року.

На другому аркуші рапорту міститься резолюція майора ОСОБА_8 датована 24 липня 2023 року з відміткою наступного змісту «Не погоджено. Відсутні підстави для звільнення з лав ЗСУ». Відомості про реєстрацію вищезазначеного рапорту відсутні.

Щодо не реєстрації та не розгляду рапорту про звільнення.

Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року №124 затверджена Інструкція з діловодства у Збройних Силах України, яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ, (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.

У кожній військовій частині (установі) організовується загальне (несекретне) діловодство (далі діловодство), ведення якого покладається на службу діловодства, а там, де вона за штатом не передбачається, на особу (групу осіб), відповідальну за ведення діловодства, яка призначається наказом командира (керівника) військової частини (установи). У разі призначення декількох відповідальних осіб серед них визначається старший та розподіляються обов`язки (пункт 1.1 Інструкції).

Служба діловодства відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює реєстрацію та веде облік документів, машинних носіїв інформації, печаток та штампів (пункт 1.12.2 Інструкції)

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції, наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.

Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 2.2.4. Інструкції № 124, у військових частинах (установах) Збройних Сил України, зокрема, видаються: накази командира (керівника) військової частини (установи) (по стройовій частині).

Пунктом 2.9.1.6. Інструкції № 124 визначено, що накази підписуються командиром (керівником) військової частини (установи), а в разі його відсутності посадовою особою, яка виконує його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Усі документи, що надходять до військової частини (установи), приймаються в уповноваженому органі у сфері діловодства військової частини (установи) (пункт 3.7.1 Інструкції).

Факт і дата надходження документа до відповідального підрозділу військової частини (установи) обов`язково фіксується (пункт 3.7.5 Інструкції).

Згідно пункту 3.8.1 Інструкції документи, адресовані командирам (керівникам) військових частин (установ), а також такі, в яких не зазначено конкретної посадової особи або підрозділу військової частини (установи) як адресата, підлягають попередньому розгляду в службах діловодства військової частини (установи).

Відповідно до розділу 3.9 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України «Реєстрація документів», реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням і оперативним використанням наявної в документах інформації. Реєструються документи незалежно від способу їх доставки, передачі чи створення. Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, наведені вище положення передбачають право військовослужбовця на подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби. При цьому відповідальні особи з ведення діловодства військової частини повинні прийняти рапорти та зареєструвати їх у журналі вхідної кореспонденції.

Обов`язок щодо реєстрації рапортів та подання його до розгляду (виконання) лежить на службі діловодства військової частини або там, де вона за штатом не передбачається, на особу (групу осіб), відповідальну за ведення діловодства .

До того ж, у будь-якому випадку, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому суд не ставить під сумнів право командира діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення з цього приводу.

Як зазначалось вище, рапорт позивача стосувався прохання звільнити зі служби в Збройних Силах України за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком МСЕК або ЛКК потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Реєстрація рапорту позивача відповідно до вимог пункту 3.9 Інструкції відсутня.

До того ж, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості (доводи) щодо обставин, з яких рапорт позивача про звільнення не зареєстрований.

Доводи відповідача про те, що на розгляд посадовим особам військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби без зазначення дати на номеру реєстрації свідчить лише про те, що військовою частиною НОМЕР_1 не забезпечено реєстрацію вказаного рапорту як вхідної документації, що не може створювати негативних наслідків для позивача-військовослужбовця.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази щодо розгляду, прийняття будь-якого управлінського рішення з приводу поданого позивачем рапорту про звільнення, чи-то задоволення, чи-то відмови.

Наявність на зворотному боці рапорту резолюції «Не погоджено, відсутні підстави для звільнення з лав ЗСУ», не є обґрунтованим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду поданого позивачем рапорту про звільнення.

Жодних доказів на спростування вищезазначеного відповідачем до суду не надано.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не реєстрації та не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас на підставі підпункту «г» підпункту 2 пункту 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Бідь-яких спростувань такого висновку суду першої інстанції апеляційна скарга відповідача не містить.

Так, звертаючись до суду з цим позовом позивач просив суд:

визнати протиправним дії військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, що порушили права позивача та виразилися у відмові у задоволенні його законних вимог щодо звільнення з військової служби;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України вчинити певні дії, а саме: зареєструвати встановленим порядком рапорт старшого солдата ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України вчинити певні дії, а саме: звільнити старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби у запас на підставі підпункту «г» підпункту 2 пункту 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами, а саме наявністю особи, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних, оскільки відповідачем не зареєстровано та не розглянуто рапорт позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, тобто військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність, а тому для належного захисту порушених прав необхідно:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не реєстрації та не розгляду рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 зареєструвати, розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення, про що повідомити ОСОБА_1 у встановлений законодавством строк з урахуванням висновків суду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що відповідно до вимог частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно норм статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення;

7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Норми статті 245 КАС України визначають повноваження суду при вирішенні справи. Так, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Рішення суду, згідно положень статті 246 КАС України, складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У вступній частині рішення зазначаються:

1) дата і місце його ухвалення;

2) найменування суду;

3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів;

4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання;

5) номер справи;

6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи;

7) вимоги позивача;

8) прізвища та ініціали представників учасників справи та прокурора.

В описовій частині рішення зазначаються:

1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача;

2) заяви, клопотання учасників справи;

3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування;

7) мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення зазначаються:

1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог;

2) розподіл судових витрат;

3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

4) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Слід зазначити, що висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення.

Отже, слід зауважити, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 200/4657/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 09 травня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук