Справа № 240/31520/22
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2024-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/31520/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

07 травня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заробітку за затримку повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправним дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх сум у день звільнення його з військової служби (невиплати індексації грошового забезпечення у розмірі 42440,64 грн);

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 21.12.2021 року по 22.11.2022 року в сумі 102987грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 додатково у розмірі 42440,64 грн;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 17.10.2022 до 22.11.2022.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просять суд: позивач - скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити; відповідач - скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та з 01.09.2021 року був виключений зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі №240/7877/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018. Вказане судове рішення набрало законної сили відповідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020.

На виконання вказаного судового рішення 18.11.2020, тобто ще в період проходження військової служби, позивачу нараховано та виплачено індексації його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 в розмірі 39930,20 грн.

21.12.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку розміру раніше нарахованої індексації його грошового забезпечення, а саме: з 01.01.2016 до 28.02.2018. Листом від 25.01.2022 відповідач відмовив позивачу у проведенні та виплаті перерахунку вказаної індексації.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 у справі №240/4328/22 позов задоволено частково та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 із встановленням базового місяця (січень 2008 року) та з врахуванням проведених виплат.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем перераховано індексацію його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 та позивачу 42390,64 грн індексації.

Виплати сум недоотриманого грошового забезпечення на виконання судового рішення здійснені 22.11.2022 позивач зазначає, що оскільки грошове забезпечення йому своєчасно не було виплачено, що свідчить про непроведення з ним повного розрахунку при звільненні, згідно зі ст. 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак - наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17)

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX ), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, доводи апелянта - відповідача, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки позивачу на виконання судового рішення були виплачені всі види грошового забезпечення, визначені законодавством, а тому, відповідно, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, суд вважає необгрунтованими.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Оцінюючи доводи апелянта - позивача ОСОБА_1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні за весь час затримки, а саме: з 21.12.2021 до 22.11.2022, колегія суддів враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові сум, визначено з 17.10.2022 до 22.11.2022, підставою для чого стало рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 по справі №240/4328/22, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022.

На виконання вищезазначеного рішення, з позивачем проведено остаточний розрахунок та 22.11.2022 на рахунок ОСОБА_1 виплачено кошти в сумі в сумі 42390,64 грн (а.с.6).

При цьому, з 19.07.2022 діє редакція ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (22.11.2022), колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності позивачем обставин протиправної бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 до 28.02.2018 додатково у розмірі 42440,64 грн та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 17.10.2022 до 22.11.2022. Натомість відповідач в цій частині не довів правомірність своїх дій, а отже діяв необгрунтовано та у спосіб, що не передбачений нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні за весь час затримки, а саме: з 21.12.2021 до 22.11.2022 колегія суддів вважає помилковими, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, а також чинним законодавством щодо регулювання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Ватаманюк Р.В.