Справа № 420/25518/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/25518/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року, прийняте у складі суду судді Білостоцького О.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просив суд:

- ??визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 08.09.2021 року по 07.09.2023 року, але не більш, як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_1 стосовно невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно за весь час затримки виплати.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2021 року по 08.03.2022 року включно. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.09.2021 року по 08.03.2022 року включно у розмірі 17 739,62 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції при винесені рішення порушено норми матеріального та процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не звільняло позивача з військової служби та не розраховувало його за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням в розумінні статей 116, 117 КЗпП України та пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Апелянт вказує, що позивач на момент звільнення проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 , а наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 січня 2019 року № 12-ОС позивача було не звільнено, а переведено для подальшого проходження військової служби у розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На думку апелянта, спору про розміри належних звільненому працівникові сум згідно статті 117 КЗпП України та згідно пункту 293 Положення № 1115/2009 між позивачем та апелянтом не виникало і не могло виникнути, оскільки апелянт не звільняв позивача з військової служби та не розраховувало його за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. Крім того, апелянт вважає, що індексація не включена до переліку складових грошового забезпечення, а виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 січня 2019 року № 12-ОС позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення для подальшого проходження служби у ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 48)

Наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України №196-ОС від 07.09.2021 року його було звільнено з військової служби (а.с. 9).

08.09.2021 року був виданий наказ начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України №198-ос, згідно якого із ОСОБА_1 були проведені всі розрахунки при звільненні, та останнього виключено зі списків особового складу.

Разом з тим, позивачу у період проходження військової служби не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, з огляду на що позивач був змушений звернутися суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 року по справі №420/5184/23 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Відповідно до наявного у матеріалах справи скріншоту банківського рахунку, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 року по справі №420/5184/23 позивачу 07.09.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 67 268,29 грн.

Тобто розрахунок з позивачем було здійснено 07.09.2023 року, чого відповідачем у справі не заперечувалось. Крім того, як стверджує позивач, повідомлення про надходження коштів у вищезазначену дату є фактом, що свідчить про несвоєчасний остаточний розрахунок ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем у період з 08.09.2021 року по 07.09.2023 року.

Не погоджуючись із протиправною бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/25518/23.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби (08.09.2021 року), відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у визначеній судом сумі. У задоволенні іншої частини позовних вимог про невиплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, судом першої інстанції відмовлено з огляду на їх передчасність.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Контекст цієї справи полягає в тому, що на момент звільнення з військової служби з 08 вересня 2021 року позивач проходи службу у Регіональному управлінні Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Водночас, ОСОБА_1 під час проходження публічної служби у ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримував суми індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018, у зв`язку з чим між позивачем і відповідачем виник публічно-правовий спір.

Цей спір адміністративний суд вирішив на користь ОСОБА_1 , і на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 року по справі №420/5184/23 позивачу 07.09.2023 року відповідачем було виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 67 268,29 грн.

У межах цієї справи, 21.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому зокрема просив зокрема визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а також зобов`язати відповідача виплатити позивачу його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 08.09.2021 року по 07.09.2023 року.

Правова підстава цього позову - частина першої статті 116, частина першої статті 117 КЗпП України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що за приписами статті 117 КЗпП України ОСОБА_1 має право на виплату такого середнього заробітку.

З урахуванням того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, допускається поширення норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

У цьому контексті суд зауважує, що приписи частини першої статті 47, частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.

Межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких вступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.

Ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом України від 1 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що законодавцем визначений механізм відповідно до якого здійснення остаточного розрахунку звільненої з військової служби особи за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням, повинен здійснювати орган Держприкордонслужби, який виключив особу із списків особового складу органу Держприкордонслужби.

Фактичні обставини цієї справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не звільнявся з ІНФОРМАЦІЯ_1 і відповідач не мав статусу власника або уповноваженого ним органу для проведення розрахунку в день звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Отже, фактичні обставини цієї справи не відповідають гіпотезі частини першої статті 117 КЗпП України, а відтак ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. Поширення дії вказаної норми на випадок, який має місце у цій справі, протирічило б її змісту, сфері її дії й меті запровадження.

З огляду на ці обставини й міркування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виплати ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 середнього заробітку, передбаченого частиною першою статті 117 КЗпП України.

Аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року (справа № 520/1897/22), і такі висновки відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України). Враховуючи викладене, оскільки в апеляційній скарзі оскаржується рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, у зв`язку з чим у вказані частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В цій частині прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко