Справа № 240/1398/24
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Житомир справа № 240/1398/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо неприйняття рішення по її заяві про звільнення її чоловіка ОСОБА_2 з військової служби відповідно до абзацу 5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України розглянути та прийняти рішення по її заяві про звільнення її чоловіка ОСОБА_2 з військової служби відповідно до абзацу 5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Позивач зазначає, що є дружиною військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 . 05.09.2023 року Позивачу було встановлено 3 групу інвалідності по загальному захворюванню, що є підставою для звільнення з військової служби її чоловіка. 26.09.2023 року Позивач через ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Відповідача про звільнення ОСОБА_2 з військової служби. По даний час її звернення Відповідачем не розглянуто, відповіді не надано, а тому таку бездіяльність Відповідача Позивач вважає протиправною.

Ухвалою суду від 19.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження і справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Відповідача, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, подав до суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечується і зазначається, що ОСОБА_2 дійсно проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 . Представник Відповідача вважає, що підстави, передбачені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, для звільнення Позивача з військової служби відсутні.

Як зазначає Відповідач, звільнення Позивача з військової служби у воєнний період можливо виключно за його рапортом, поданим по команді, з підстав, передбачених законодавством, та за рішенням уповноваженої особи, а не Відповідача.

Одночасно до відзиву на позов Відповідачем долучено клопотання про залишення позову без розгляду. На думку представника Відповідача, до позову не долучено жодних документів, які б надавали право Позивачу представляти інтереси ОСОБА_2 у відносинах з військовою частиною щодо проходження військової служби.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення, регулюються правовими нормами Закону України "Про звернення громадян", що були чинні на день виникнення таких відносин.

Безспірно, згідно Закону України "Про звернення громадян" всі громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Судом встановлено та визнається сторонами, що 26.09.2023 року Позивач, ОСОБА_1 , що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , реалізуючи своє конституційне право звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 з клопотанням про звільнення ОСОБА_2 з військової служби.

Як зазначено в дослідженій судом копії звернення Позивача, ОСОБА_1 , як дружина лейтенанта ЗСУ ОСОБА_2 , призваного на військову службу під час мобілізації, вважає, що наявність в неї III групи інвалідності є підставою для звільнення ОСОБА_2 з військової служби відповідно до вимог абзацу 5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

До звернення Позивача на підтвердження її доводів долучено копії документів що складу сім`ї та наявності інвалідності. Позивач просила перевірити її доводи та направити їх до Військової частини НОМЕР_1 для звільнення ОСОБА_2 з військової служби.

Судом встановлено та визнається сторонами, що лейтенант ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Судом встановлено та визнається сторонами, що таке вказане звернення Позивача у відповідності до вимог ст.7 Закону України "Про звернення громадян" ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено для розгляду по суті за належністю до Військової частини НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що особливості порядку проходження військової служби і порядку та підстав звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, регулюються правовими нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (надалі - Закон № 2232-XII) та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення № 1153), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Одночасно суд враховує, що загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначні правовими нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

В розумінні вимог п.14 цього Статуту вирішення службових та особистих питань військовослужбовців реалізується шляхом звернення до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Як зазначено в підпункті другому пункту 225 Положення № 1153 під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Тобто, вирішення питання щодо звільнення лейтенанта ЗСУ ОСОБА_2 з військової служби не віднесено до повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 , Відповідача у справі, а до повноважень командира бригади і посадових осіб, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Саме враховуючи наведені правові норми Статуту та Положення № 1153 листом від 29.12.2023 року за підписом начальника штабу-заступника командира військової частини НОМЕР_2 бригадного генерала Позивачу були надані роз`яснення щодо результатів розгляду її звернення.

Суд вважає безпідставними доводи Позивача, наведені у позові, щодо наявності підстав для звільнення лейтенанта ЗСУ ОСОБА_2 з військової служби на підставі її звернення та за наявності підстав, передбачених приписами абзацу 5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII.

Позивач не врахувала, що у відповідності до вимог п.233 Положення № 1153 підставою для звільнення військовослужбовців з військової служби є їхні рапорти, які подаються по команді, та документи, які підтверджують підстави звільнення, а не звернення осіб, що перебувають з військовослужбовцем в родинних чи сімейних відносинах.

В п.7 ст.26 Закону № 2232-XII прямо зазначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд вважає помилковими доводи Позивача, наведені у позові, що звільнення лейтенанта ЗСУ ОСОБА_2 з військової служби можливе за наявності дружини із числа осіб з інвалідністю III групи.

Безспірно, за приписами абзацу 5 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що таке звільнення військовослужбовця з військової служби можливе виключно за одночасно наявності таких підстав:

- відповідного рапорту військовослужбовця поданого по відповідній команді;

- відсутності бажання військовослужбовця продовжувати військову службу;

- наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Зазначене свідчить, що право на звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану через відповідні сімейні обставини або інші поважні причини є виключно особистим правом такого військовослужбовця, а не інших осіб, в тому числі, що перебувають з ним в сімейних чи родинних відносинах.

Суд враховує, що відповідно до положень частини першої статті 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист (частина перша статті 5 КАСУ

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

З огляду на предмет спору у даній справі суд зазначає про відсутність у спірних відносинах порушення прав Позивача діями чи бездіяльністю саме Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Відсутність порушеного права є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відмова в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України не перешкоджає ОСОБА_2 реалізувати своє право на звільнення з військової служби під час воєнного стану у відповідності до вимог чинного законодавства.

Одночасно суд зазначає про безпідставність заявленого Відповідачем клопотання про залишення позову без розгляду по причині відсутності, на думку Відповідача, у ОСОБА_1 права представляти інтереси ОСОБА_2 .

Відповідач не врахував, що в даній справі згідно позовної заяви Позивачем є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 . ОСОБА_1 здатна самостійно мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві, а тому вправі бути самостійним Позивачем в даній справі.

Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для стягнення або відшкодування судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк