Справа № 520/28240/23
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 р. Справа № 520/28240/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.12.23 по справі № 520/28240/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у нездійсненні розгляду рапорту ОСОБА_1 від 29.09.2023 про звільнення з військової служби ЗС України за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1999 року;

- зобов`язати уповноважену особу Військової частини НОМЕР_1 здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 від 29.09.2023 про звільнення з військової служби ЗС України за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1999 року з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.09.2023 позивач вийшов з місця відбування покарання за ч. 4 ст. 402 КК України згідно вироку Дружківського міського суду Донецької області від 29.06.2023 по справі № 229/3831/23 та, дотримуючись вимог чинного законодавства України, 29.09.2023 прибув на ППД своєї військової частини НОМЕР_1 , у складі якої він безпосередньо і проходив військову службу. На місці ПДД військової частини НОМЕР_1 позивачем особисто подано рапорт від 29.09.2023, в якому ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби у запас ЗС України за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1999 року. Однак ОСОБА_1 не отримав відповіді за результатами розгляду його рапорту від 29.09.2023, хоча і раніше неодноразово повідомляв Військову частину про наявність підстав для звільнення та наміри звільнитися з військової служби. Разом із цим, 05.10.2023 ОСОБА_1 направив відповідний рапорт від 29.09.2023 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на поштову адресу відповідача, докази чого додані до позову. Позивач вважає, що з боку відповідача вбачається протиправна бездіяльність, яка фактично полягає в ігноруванні та нездійсненні розгляду його рапорту від 29.09.2023 про звільнення з військової служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.23 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у позивача не має можливості надати докази особистої подачі рапорта про його звільнення з військової служби фактично з підстав, що не залежать від нього, оскільки практика діяльності військових частин, їхніх уповноважених представників спрямована не на інтереси військовослужбовця, обмежуючи останнього в реалізації його законних прав, передбачених загальними нормами права.

Апелянт посилався на те, що жодним нормативно - правовим актом не передбачено обов`язку представників військової частини реєструвати вхідний рапорт про звільнення з військової служби, проставленя на копії рапорту відмітки про його прийняття, як і не встановлюється заборони військовослужбовцю на його відправку засобами поштового та електронного зв`язку (що фактично є єдиним можливим і законним способом письмово підтвердити факт звернення військовослужбовця до військової частини із рапортом про звільнення з військової служби).

Особою, яка безпосередньо звільняє військовослужбовців відповідним наказом, яка підписує наказ по особовому складу про звільнення та про виключення військовослужбовця зі списків особового складу є командир Військової частини НОМЕР_2 , до якого і був складений рапорт ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що альтернативний спосіб особистої подачі рапорту ОСОБА_1 (електронною поштою та Укрпоштою) є також законним способом і цілком свідчить про особисте звернення військовослужбовця із рапортом до військової частини.

Суд першої інстанції зазначив, що рапорт та копії документів не засвідчені електронним цифровим підписом позивача, який станом на 29.09.2023 не перебував на гауптвахті та завершив відбування покарания, а відтак мав можливість направити рапорт із засвідченням власним ЕЦП. Крім того, рапорт про звільнення відповідно до чинного законодавства є документом, який має подаватися за власним підписом особи, яка просить про звільнення з військової служби.

Проте, апелянт з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлено чіткий і детальний порядок подачі рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби, зокрема не встановлено порядку подачі рапорту за допомогою засобів електронного зв`язку, обов`язку накладати КЕП на рапорт. Тим більше, що поданий ОСОБА_1 рапорт був підписаний ним особисто та поданий ним особисто уповноваженим представника військової частини.

Суд першої інстанції зазначив, що направлення поштою рапорту до н.п. Олексієво-Дружківка Краматорського району Донецької області не може вважатися направленням рапорту на адресу військової частини, та відповідно, не створює обов`язків з його розгляду відповідачем.

Позивач зазначає, що особисто подав рапорт за місцем дислокації у м. Харкові, а для письмового підтвердження подачі рапорту такий був направлений за відомою позивачу адресою місця дислокації Військової частини НОМЕР_1 , за якою фактично надходила інша кореспонденція, та з якої позивачу та його представнику надходили офіційні відповіді з боку відповідача.

Єдине, що фактично вказано у відзиві на позовну заяву це те, що відповідач не отримав рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, що йому не відомо про наявність у ОСОБА_1 законних підстав для звільнення, проте таке твердження не відповідає дійсності та не підтверджується з боку відповідача жодними доказами.

Відповідач також зазначає про факт того, що після відбування покарання ОСОБА_1 , нібито, не прибув 29.09.2023 до місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 , однак такий факт жодним чином не стосується предмету розгляду справи, не підтверджує правомірність дій відповідача та не підтверджується належними і достатніми доказами.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що військовослужбовцем ОСОБА_1 не подано рапорт на звільнення до командування ВЧ НОМЕР_1 , а також до військової частини не подані документи, які підтверджують право ОСОБА_1 звільнитися з військової служби, які повинні бути відповідним чином завірені.

Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відповідач зазначає, що солдат ОСОБА_1 після відбування покарання за рішенням суду, відповідно до припису №6662 від 28.09.2023 року повинен був прибути до місця знаходження частини ВЧ НОМЕР_1 до 11 години 30 хвилин 29.09.2023 року, однак до визначеного часу та дати до розташування частини в місце дислокації не з`явився, рапорт та документи які підтверджують підстави для звільнення не надав.

В зв`язку з чим, складена довідка №180/сзч від 02.10.2023 про самовільне залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_1 та проведено службове розслідування. На підставі висновків службового розслідування належні документи стосовно ОСОБА_1 направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань.

22 січня 2024 року Територіальне управління ДБР внесло до ЄРДР повідомлення №0000038 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення.

Також відповідач зазначає, що посилання представника позивача на те, що існує на його думку, практика діяльності військових частин, їх уповноважених представників спрямована не на інтереси військовослужбовця, обмежуючи останнього в реалізації його законних прав (в тому числі права на реєстрацію вхідної кореспонденції рапорту) передбачених загальними нормами права є безпідставна та необгрунтована, так як у військовій частині існує журнал реєстрації вхідних рапортів, що в свою чергу унеможливлює факт не прийняття рапорту військовослужбовця.

Представник позивача в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 подав особисто підписаний рапорт уповноваженим представникам, однак не зазначає кому саме він подав рапорт і яким чином він переконався, що особа є уповноваженою.

Також представник позивача сам зазначає в апеляційній скарзі, що відповідно вимог діючого законодавст України, ОСОБА_1 повинен подати рапорт командиру військової частини, що останній не зробив.

Позивач подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що єдиним аргументом відповідача є те, що позивач, не подав рапорт на звільнення разом із документами, які підтверджують право на звільнення з військової служби. Однак таке твердження не є достовірним, оскільки не відповідає дійсності, що детально і обґрунтовано викладено в апеляційній скарзі.

16 червня 2023 року ОСОБА_1 був особисто поданий рапорт про його звільнення до ІНФОРМАЦІЯ_1 в двох екземплярах, один з яких був призначений для Військової частини НОМЕР_3 , a другий для ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До рапорту надані нотаріально засвідчені копії документів, якими ОСОБА_1 підтверджував законність своєї підстави для звільнення в період дії воєнного стану. А додатково рапорт ОСОБА_1 був направлений у вигляді сканкопії разом із документами, якими він обґрунтовував наявність законної підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, на відомі позивачу електронні адреси, які належали відповідачу.

5 липня 2023 року надіслано скан копію аналогічного рапорта з додатками на електрону адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

До рапорту ОСОБА_1 подані всі необхідні документи, передбачені ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу", якими підтверджена законна підстава для звільнення його з військової служби у період воєнного стану.

28 вересня 2023 року позивач вийшов з місця відбуття покарання за ч. 4 ст. 402 КК України згідно вироку Дружківського міського суду Донецької області від 29.06.2023 по справі № 229/3831/23 та, дотримуючись вимог чинного законодавства України 29.09.2023 ОСОБА_1 прибув на ППД своєї військової частини НОМЕР_1 , у складі якої він безпосередньо і проходив військову службу.

Враховуючи, що попередні рапорти ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами у період дії воєнного стану не розглянуті, враховуючи, що станом на 29.09.2023 підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби є чинними, ніким не скасовані та не оспорені, ним повторно поданий рапорт.

Рапорт від 29.09.2023 про звільнення з військової служби був поданий особисто ОСОБА_1 на місці ППД Військової частини НОМЕР_1 разом із нотаріально засвідченими копіями документів, які підтверджують підставу для звільнення його з військової служби. Цього ж дня, ОСОБА_1 направив відповідний рапорт про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами i направив на електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідач також фактично дублює інформацію, про те, що після відбування покарання ОСОБА_1 , нібито, не прибув 29.09.2023 до місцезнаходження Військової частини НОМЕР_1 , однак такий факт жодним чином не стосується предмету розгляду справи, не підтверджує правомірність дій відповідача та не підтверджується належними і достатніми доказами.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач 01.09.2022 наказом командира частини НОМЕР_1 №164 ОСОБА_1 стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Дружківським міським судом Донецької області щодо ОСОБА_1 винесено вирок від 29 червня 2023 року у справі №229/3831/23, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду покарання, у вигляді арешту на гауптвахті у Збройних силах України строком на 5 (п`ять) місяців.

28 вересня 2023 року позивач вийшов з місця відбуття покарання згідно вказаному вироку Дружківського міського суду Донецької області.

Позивач зазначає, що дотримуючись вимог чинного законодавства України, 29.09.2023 прибув на ППД своєї військової частини НОМЕР_1 , у складі якої він безпосередньо і проходив військову службу, де подав особисто рапорт від 29.09.2023 про звільнення з військової служби разом із нотаріально засвідченими копіями документів, які підтверджують підставу для звільнення його з військової служби.

29 вересня 2023 року представником ОСОБА_1 адвокатом Лискою П.О. з електронної пошти адвоката також направлено скан-копію вказаного рапорту від 29.09.2023 про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на електронну адресу відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка зазначена на офіційній сторінці в соціальній мережі Facebook, а також скан-копії документів.

05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 направив вказаний рапорт від 29.09.2023 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами відповідачу на адресу: АДРЕСА_1 .

Як встановлено з трекінгу поштового відправлення з веб-сайту АТ "Укрпошта", вказане відправлення не отримане адресатом та повернулося на адресу відправника 04.11.2023 з приміткою поштової служби "за закінченням терміну зберігання".

У рапорті від 29.09.2023 ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби у запас ЗС України за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1999, зазначаючи про такі обставини: він має дитину з інвалідністю віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (строк встановлення інвалідності до 04.06.2035), діагноз: дитячий аутизм з інтелектуально-мнестичним зниженням, системним недорозвитком мовлення важкого ступеню, розладом комунікації та соціальної взаємності, що підтверджується: Посвідченням дитини з інвалідністю серії НОМЕР_5 від 31.05.2023, Епікризом № 2421 (Р84.0), Медичним висновком № 52 про дитину Інваліда віком до 18 років від 10.05.2023 року. Водночас у рапорті зазначено, що на утриманні ОСОБА_1 також є малолітня донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачем також у рапорті вказано його думку щодо бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, а також територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого потрібно направити його особову справу.

Додатками до рапорту від 29.09.2023 вказані копії: Військового квитку на ім`я ОСОБА_1 , паспорту та РНОКПП на ім`я ОСОБА_1 , паспорту та РНОКПП на ім`я ОСОБА_5 , свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , епікриз ОСОБА_6 , медичний висновок ОСОБА_6 , посвідчення дитини-інваліда ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що не отримав відповіді за результатами розгляду його рапорту від 29.09.2023, тому вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що є підставою для звернення до суду.

Приймаючи рішення про вімову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Згідно з п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Враховуючи викладене, за результатом розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби приймається відповідне рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що 29.09.2023 прибув на пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , у складі якої він проходив військову службу до відбуття покарання на гауптвахті, та подав особисто рапорт від 29.09.2023 та завірені нотаріально копії документів на підтвердження права на звільнення.

Судовим розглядом справи встановлено, що пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 знаходиться у АДРЕСА_2 , що не заперечується сторонами та підтверджується відповідачем у відзиві та копіями бланків наданих до суду документів, виданих військовою частиною, а також доданим до позовної заяви позивачем скріншотом офіційної сторінки відповідача.

В той же час, копія рапорту не містить доказів його подання, як-то відмітки відповідного підрозділу або посадових осіб військової частини про прийняття такого рапорту. Інших доказів особистого подання рапорту від 29.09.2023 у пункті постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 позивачем не надано.

З огляду на вказане, факт особистого звернення з таким рапортом позивача у пункті постійної дислокації ВЧ НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 не підтверджується матеріалами справи.

Також, з матеріалів справи встановлено, що 29.09.2023 представником ОСОБА_1 адвокатом Лискою П.О. з електронної пошти адвоката направлено скан-копію рапорту від 29.09.2023 про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами на електронну адресу відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка зазначена на офіційній сторінці в соціальній мережі Facebook, а також скан-копії доданих до нього документів.

В той же час, зі скрін-шоту вказаного відправлення вбачається, що направлені з електронної поштової адреси адвоката документи - рапорт та копії документів не засвідчені електронним цифровим підписом позивача, який станом на 29.09.2023 не перебував на гауптвахті та завершив відбування покарання, а відтак мав можливість направити рапорт із засвідченням власним ЕЦП.

Крім того, рапорт про звільнення відповідно до чинного законодавства є документом, який має подаватися за власним підписом особи, яка просить про звільнення з військової служби.

Відтак, без дотримання вимог чинного законодавства щодо направлення документів та документообігу в електронному вигляді, а саме вимог щодо направлення таких документів з ЕЦП, що прирівнює їх до власноруч підписаних паперових документів, вказане звернення не може вважатися таким, що є підписаним позивачем. Зокрема, скан-копія документу, на якій проставлено власноручний підпис позивача, є копією рапорту, а не оригіналом документу.

Враховуючи викладене, направлений представником позивача рапорт від 29.09.2023 без електронного підпису позивача не підлягав розгляду військовою частиною, як рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби.

Щодо обставин направлення 05.10.2023 рапорту позивача від 29.09.2023 засобами поштового зв`язку, колегія суддів зазначає наступне.

З трекінгу поштового відправлення з веб-сайту АТ "Укрпошта" встановлено, що вказане відправлення з ідентифікатором 157, направлене позивачем за адресою тимчасової дислокації військової частини АДРЕСА_1 , не отримане адресатом та повернулося на адресу відправника з приміткою поштової служби "за закінченням терміну зберігання" 04.11.2023.

В той же час, н.п. Олексієво-Дружківка Краматорського району Донецької області був пунктом тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Відповідачем зазначалось, що військова частина на момент виникнення спірних правовідносин знаходиться та виконує бойове розпорядження від 20.09.2023 в зоні відповідальності та оперативного управління ОУВ ЗАПОРІЖЖЯ, що також підтверджується змістом акту службового розслідування щодо фату самовільного залишення частини позивачем.

Таким чином, військовою частиною з метою виконання бойових завдань періодично змінювалось місце тимчасової дислокації, в той же час, пунктом постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 залишалося місто Харків Харківської області.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що відповідач зобов`язаний як юридична особа забезпечувати отримання поштової кореспонденції саме у пункті постійної дислокації військової частини, незалежно від місця тимчасової дислокації у зв`язку з виконанням бойових завдань.

В той же час, н.п. Олексієво-Дружківка Краматорського району Донецької області є місцем тимчасової дислокації, де військова частина виконує бойові завдання, та, відповідно, в умовах воєнного стану та участі військової частини у відбитті агресії російської федерації на території України може змінюватися в залежності від поставлених бойових завдань.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день направлення рапорту позивача (05.10.2023) тимчасове місце дислокації військової частини за вказаною адресою також не знаходилось, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, наданими відповідачем наказами та матеріалами службового розслідування.

Відтак, направлення поштою рапорту до н.п. Олексієво-Дружківка Краматорського району Донецької області не може вважатися направленням рапорту на адресу військової частини, та відповідно, не створює обов`язків з його розгляду відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачем у встановленому законом порядку не подавався до відповідача рапорт про звільнення з військової служби від 29.09.2023.

Між тим, колегія суддів зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2023 №301б призначено службове розслідування за фактом неповернення без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця солдата ОСОБА_1 , стрільця 3 стрілецького відділення 2стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (зосновної діяльності) від 21.10.2023 №274 службове розслідування завершено. Солдата ОСОБА_1 , стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , визнати таким, що не повернувся в розташування в/ч НОМЕР_1 без поважних причин, та відсутній більше 10 діб, вчинено в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці та передати матеріали до слідчого відділу Територіального управління бюро розслідувань у місті Запоріжжя.

Вказаний наказ наразі є чинним та у судовому порядку не скасовувався.

Тобто, вказаним наказом позивача визнано таким, що не повернувся в розташування в/ч НОМЕР_1 без поважних причин, що спростовує твердження позивача в апеляційній скарзі щодо особистої подачі рапорту за місцем дислокації у м. Харкові.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що наявність службового розслідування, довідки про самовільне залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_1 від 02.10.2023 №180/сзч, наказу військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.10.2023 №274 про завершення службового розслідування не впливають на висновки суду у даній справі та не враховуються, не досліджуються та не оцінюються судом, оскільки вказані документи є такими, що фіксують факт неприбуття позивача на місце несення служби, відповідно спростовують доводи позивача про самостійне прибуття солдата до в/ч для подачі рапорту.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо нерозгляду рапорту позивача від 29.09.2023, оскільки факт не поверненння ОСОБА_1 в розташування в/ч НОМЕР_1 без поважних причин встановлено наказом від 21.10.2023 №274 (чинним на час розгляду справи), відтак порушень прав позивача у спірних правовідносинах не підтверджено добутими під час розгляду справи доказами.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 по справі № 520/28240/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Мельнікова Л.В. Курило