Справа № 420/5606/24
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2024-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5606/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення допомоги на догляд одиноким малозабезпеченим особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду;

- зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , допомогу на догляд одиноким малозабезпеченим особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду, з дати його звернення - з 09.11.2023.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером за віком та у серпні 2022 року звернувся до відповідача з заявою щодо встановлення щомісячної соціальної допомоги на догляд як одинокій особі, що досягла 80-річного віку та за висновком лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду.

Проте, Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовлено у задоволенні вказаної заяви через наявність дружини пенсіонерки, якій також понад 80 років, та в силу ст. 291 ЦК України, позивач не є одинокою особою, тому не має права на допомогу на догляд.

Ухвалою від 26.02.2024 року відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (ст. 262 КАС України); встановлено, що справа буде розглянута судом на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що 13.11.2020 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зверталися до управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради з заявами щодо призначення кожному державної соціальної допомоги на догляд, як одинокій особі, яка досягла 80-річного віку та за висновком ЛКК потребує стороннього постійного догляду. Оскільки подружжя не є одинокими, державна соціальна допомога на догляд кожному з членів родини не призначена.

За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є учасником війни та ветераном війни, посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.01.2015 року.

Відповідно до Висновоку № 5/187 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_1 потребує стороннього догляду.

Крім того, судом також встановлено, що дружина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, 93 роки, також потребує строннього догляду.

Донька Позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджуєьься свідоцтвом про смерть.

Донька Позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є пенсіонеркою, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 .

09.11.2023 року позивач звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради з заявою про призначення допомоги на догляд одиноким малозабезпеченим особам, які досягли 80-річного віку а за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду. До заяви, крім паспорту, додано запит Управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі м. Одеси від 06.09.2023 № 723 про надання висновку ЛКК, Висновок № 5/187 ЛКК, довідку від 07.09.2023 про перебування на обліку в КУ "Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Хаджибейського району м.Одеси", довідку про доходи від 16.05.2023 року.

Листом від 24.11.2023 року відповідач відмовив у задоволенні заяви, посилаючись на те, що позивач має дружину пенсіонерку, якій також понад 80 років, але в силу ст 291 ЦК України, не є одинокою особою, що свідчить про відсутність підстав для надання допомоги на догляд.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» одинока особа - особа, яка не має працездатних родичів, зобов`язаних за законом її утримувати.

Пунктом 6 статті 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» визначено, що державна соціальна допомога на догляд призначається, зокрема, одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують постійного стороннього догляду і одержують пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно із пунктом 4 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 №261 (далі Порядок №261), вбачається, що до одиноких осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державну соціальну допомогу на догляд, належать громадяни, що не мають працездатних родичів, зобов`язаних за законом їх утримувати. Підтвердженням належності до цієї категорії є: інформація про відсутність працездатних родичів (незалежно від місця їх проживання), зобов`язаних за законом їх утримувати (зазначається у поданій заяві про призначення допомоги на догляд); інформація про склад сім`ї (зазначається в декларації про доходи та майно особи, яка звернулася за призначенням соціальної допомоги) (у разі потреби).

Порядком №261 установлено, що призначення і виплата державної соціальної допомоги на догляд одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком лікарсько-консультативної комісії потребують постійного стороннього догляду, з 1 січня 2020 р. здійснюється за заявами осіб, які звернулися за призначенням такої допомоги до 1 листопада 2020 року.

Відповідно до підпункту 6 пункту 13 Порядку №261 державна соціальна допомога на догляд (далі - допомога на догляд) призначається, зокрема, одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду та одержують пенсію відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (крім осіб, зазначених у підпунктах 1і2цього пункту).

Згідно з підпунктом 2-1 пункту 18 Порядку №261 державна соціальна допомога на догляд встановлюється у таких розмірах від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, зокрема, 40 відсотків одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду і одержують пенсію відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (крім осіб, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту).

Відповідно до пункту 19 Порядку № 261 для визначення розміру допомоги на догляд застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність (або рівень забезпечення прожиткового мінімуму - у випадках, передбачених законом), встановлений на дату звернення за допомогою законом на відповідний рік. У разі збільшення прожиткового мінімуму перерахунок допомоги на догляд здійснюється з дати, з якої встановлений новий розмір прожиткового мінімуму (або рівня забезпечення прожиткового мінімуму - у випадках, встановлених законом).»

Згідно з пунктом 21 Порядку № 261 для призначення допомоги на догляд особи, зазначені у підпунктах 4-6 пункту 13 цього Порядку, подають документи, передбачені абзацами другим - десятим пункту 10 цього Порядку, та висновок ЛКК (для осіб, які потребують постійного стороннього догляду).

Відповідно до абз. 2-10 п. 10 Порядку № 261 для призначення соціальної допомоги подаються такі документи: заява за формою, встановленою Мінсоцполітики; під час подання заяви пред`являється паспорт громадянина України, трудова книжка та документ, що засвідчує реєстрацію особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (картка платника податків), або дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру, внесені до паспорта громадянина України або свідоцтва про народження (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); декларація про доходи та майновий стан осіб для призначення соціальної допомоги, складена за формою, встановленою Мінсоцполітики (у разі потреби); копія рішення суду про визнання особи недієздатною (для недієздатної особи); копія рішення про призначення опікуна (для недієздатної особи, якій призначено опікуна); копія документа, що підтверджує повноваження представника закладу, який виконує функції опікуна над особою (для недієздатної особи, опікуна якій не призначено); інформація про склад сім`ї зазначається в декларації про доходи та майно особи, яка звернулася за призначенням соціальної допомоги (у разі потреби).

Пунктом 23 Порядку № 261 визначено, що допомога на догляд призначається з дня звернення за допомогою. Днем звернення за призначенням допомоги на догляд вважається день прийняття органом, що призначає допомогу, заяви з усіма необхідними документами. У разі коли заява про призначення допомоги на догляд з усіма необхідними документами надсилається поштою, днем звернення вважається дата на поштовому штемпелі з місця відправлення заяви. У разі коли до заяви про призначення допомоги на догляд додано не всі необхідні документи, заявнику повідомляється, які документи необхідно додати. У разі подання решти документів не пізніше трьох місяців з дня відправлення повідомлення про необхідність їх подання днем звернення вважається день прийняття або відправлення заяви про призначення такої допомоги.

Судом встановлено, що в якості підстави для відмови позивачу у призначенні допомоги зазначено наявність у позивача дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки подружжя не є одинокими, посилаючисьна ст. 291 Цивільного кодексу України, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для призначення державної соціальної допомоги на догляд.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на ч.1 ст. 266 Сімейного кодексу України.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 266 Сімейного кодексу України повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Разом з тим, як уже було зазначено вище у позивача є дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є пенсіонером та також потребує строннього догляду. Донька Позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Донька Позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є пенсіонеркою, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 , а отже є особою, яка втратила працездатність.

Відтак дружина позивача ОСОБА_2 не може утримувати чоловіка. Остання не може надавати йому належного утримання, непрацездатні діти позивача з поважних причин не можуть надавати належного утримання.

з огляду на зазначене, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо наявності підстав для відмови ОСОБА_1 у призначенні допомоги на догляд одиноким особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду з посиланням на наявність дружини.

Матеріалами справи підтверджується, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 09.11.2023 року про призначення допомоги Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради листом №02-Д-15401/3-5 від 24.11.2023 року відмовлено в призначенні такої допомоги.

Тому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача та зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини, наведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 допомоги на догляд одиноким особам, які досягли 80-ти річного віку та за висновком ЛКК потребують постійного стороннього догляду та зобов`язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 державну соціальну допомогу на догляд одиноким особам, які досягли 80-ти річного віку та за висновком ЛКК потребують стороннього догляду з 09.11.2023 року.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відсутні підстави для вирішення питання про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача.

Рішення виготовлено та підписано після виходу судді з відпустки.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, буд. 2-Д, м. Одеса, 65022, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про призначення допомоги на догляд одиноким малозабезпеченим особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду.

Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , допомогу на догляд одиноким малозабезпеченим особам, які досягли 80-річного віку та за висновком ЛКК закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду з 09.11.2023 року.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.