Справа № 160/9009/24
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

06 травня 2024 рокуСправа № 160/9009/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Турлакова Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Генеральний штаб Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення виплат, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Генеральний штаб Збройних Сил України, в якій просить:

1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з військової частини НОМЕР_1 компенсації вартості неотриманого речового майна.

2) зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 скласти довідку (за формою встановленою Порядком затвердженим постановою КМУ №178 від 16.03.2016р.) про вартість неотриманого речового майна за період проходження військової служби та відповідно до вказаної довідки провести виплату ОСОБА_1 грошової компенсації неотриманого речового майна;

- провести виплату ОСОБА_1 компенсації (14 днів за 2022р. та 14 днів за 2023р.) невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій;

- провести виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди встановлену абз. 1 п. 1 Постанови КМУ № 168 від 28 лютого 2022 р., в редакції від 20.01.2023 року, в розмірі до 100000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, за період: серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року;

- провести виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період серпень 2022 року, вересень 2022 року, жовтень 2022 року;

- провести виплату ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, у розмірах, передбачених Постановою КМУ №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

- провести виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за час находження на першому в 2022 році та другому в 2023 році лікуванні та на реабілітації в розмірі 100000 грн за кожний місяць, а саме:

разову додаткову винагороду в 100000 грн за безпосереднє поранення в 2022 році;

додаткову винагороду за період серпень, вересень 2022 року, в розмірі до 100000 гривень на місяць;

разову додаткову виногороду в 100000 грн за безпосереднє поранення в 2023 році;

додаткову винагороду за період березень, квітень, травень в розмірі до 100000 гривень на місяць;

- провести виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за час несвоєчасного розрахунку за кожний день прострочки відповідно до діючого законодавства України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів, з дня отримання копії даної ухвали, а саме позивача зобов`язано: надати належним чином оформлену заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з чітким обґрунтуванням причин поважності його пропуску та наданням підтверджуючих доказів.

Вказана ухвала суду не оскаржувалася та відповідно набрала законної сили 17.04.2024р. з моменту її підписання суддею відповідно до ч.2 ст.256 КАС України.

На виконання вимог вказаної ухвали, надійшла заява про поновлення строку звернення до суду та Додаток до адміністративного позову.

Досліджуючи поважність вказаних причин пропуску позивачем строку на звернення до суду, суд зазначає наступне.

У вказаній ухвалі суду від 17.04.2024р. було зазначено, що зважаючи на те, що рішення суду завжди спрямоване на захист конкретного суб`єктивного права, зміст позовних вимог не може бути абстрактним чи містити певні умовні категорії і повинен формулюватись максимально чітко і зрозуміло, оскільки від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи.

Позовні вимоги не конкретизовані, викладені в хаотичному порядку, у зв`язку з чим, не відповідають визначеної у ч.1 ст.2 КАС України меті адміністративного судочинства у вигляді захисту ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, що також визначено у ч.2 ст.5 КАС України.

Суд зазначає, що вимога про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні, у т.ч. стягнення сум є похідною вимогою та може розглядатися адміністративними судами за умови, якщо вона поєднана з вимогою про визнання протиправними рішення, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень (основною вимогою).

Разом з тим, вимоги ухвали суду від 17.04.2024р. в частині уточнення основної позовної вимоги позивачем не виконані, а саме не зазначено, яку саме виплату не було здійснено відповідачем, в результаті чого, останнім, на думу позивача, було допущено протиправну бездіяльність.

Таким чином, не можливо встановити часові межі оскаржуваної бездіяльності, у т.ч. її початок та тривалість, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, що в свою чергу впливає на похідні вимоги зобов`язального характеру (стягнення), взаємозв`язок між ними.

Разом з тим, похідні вимоги зобов`язального характеру (стягнення) містять декілька виплат та в різні періоди, які позивач просить стягнути на його користь, при цьому, суд не наділений повноваженнями на власний розсуд змінювати (трактувати) позовні вимоги, оскільки згідно ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, основна позовна вимога позивачем не уточнена, у зв`язку з чим, судом неможливо встановити предмет спору, якою саме бездіяльністю відповідачем були порушені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Крім того, суд зазначає, уточнюючи похідну позовну вимогу зобов`язального характеру, остання залишилася також неконкретизованою, та в разі її задоволення, виконання рішення суду буде ускладненим або неможливим, оскільки позивач в одній вимозі про стягнення сум, перелічив разом 9 виплат, допомог, компенсацій, винагород, які не можуть бути поєднані між собою, а також вимога про стягнення сум містить вимогу зобов`язального характеру щодо складання довідки, що також не відповідає вимогам КАС України.

Щодо заяви позивача про поновлення строку, яка обґрунтована загальними посиланнями на військовий стан в Україні, який тим чи іншим чином перешкоджав йому на своєчасне звернення до суду, зокрема посилається на погане самопочуття, проходження обстежень після звільнення з військової служби, оформлення учасника бойових дій, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 233 (у редакції, яка діяла до 19.07.2022), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з цим, Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як було судом встановлено, з 02.03.2022р. по 19.08.2023р. позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , проте позовна заява подана до суду 08.04.2024р.

Водночас, суд враховує, що відповідно до пункту першого глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

При цьому суд зазначає, що вищеназвана норма не зупиняє дію строків, визначених статтею 233 КЗпПУ в редакції Закону № 2352-IX, а лише продовжує їх на строк дії карантину. Вказана норма обумовлена можливістю виникнення об`єктивних причин, пов`язаних з карантином, які унеможливлюють подання позову в установлений законом строк.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки перебіг строку, закінчення якого пов`язане з відміною карантину, як подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події, тобто 01.07.2023 (субота), позов мав бути поданий не пізніше 03.07.2023 (понеділок) включно відповідно до приписів ч. 6 ст. 120 КАС України.

Суд зауважує, що правовий порядок в державі будується, зокрема, на принципі законності, який забезпечує юридичну визначеність в державі. Це означає, що кожна особа має підпорядковуватися закону та забезпечувати неухильне його виконання.

Суд наголошує, що право звернення до суду не є безумовним, а підпорядковується визначеним процесуальним законом строкам, коли особа може реалізувати таке право.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

Згідно з частиною 1 статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відтак, при вирішенні питання щодо поновлення пропуску строку звернення до суду, має враховуватися добросовісність поведінки особи, яка, як учасник суспільних правовідносин, має відповідально, без зловживання наданим законом правом, ставитися до його реалізації, адже звернення до суду з позовом після спливу визначених законом строків створює ризик розбалансування системи соціального захисту.

Суд зазначає, що виплата грошового забезпечення (щомісячна фіксована індексація) є періодичним платежем, відтак позивач був достеменно обізнаний про розмір таких виплат.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Європейський Суд з прав людини в ухвалі від 30.08.2006 (справа "Каменівська проти України") також вказав, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Суд зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 45 рішення від 28.10.1998 року у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Водночас, слід звернути увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2021 року по справі № 300/1411/19 зазначив, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

З огляду на те, що заява про поновлення строку звернення до суду не містить обґрунтувань та належних доказів на підтвердження того, що мали місце непереборні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду із цим позовом, позивачем не доведено пропуск звернення до суду з поважних причин, тому така заява задоволенню не підлягає.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На підставі викладеного суд у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не є поважними, відповідно, в задоволенні такої заяви належить відмовити.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви належним чином та у визначений судом в ухвалі від 12 лютого 2024 року спосіб і строк.

За приписами п.п.1, 9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві: - у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк; - у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.8 ст.169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи не виконання позивачем ухвали суду від 17.04.2024р. в частині уточнення позовних вимог, ненадання окремого обґрунтованого клопотання про залучення третіх осіб, а також не визнання судом поважними підстави пропуску строку звернення позивача з даним позовом до адміністративного суду, позовна заява підлягає поверненню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом, - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Генеральний штаб Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення виплат, повернути.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями) відповідно до ст.256 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Суддя Н.В. Турлакова