Справа № 300/1592/24
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" травня 2024 р. справа № 300/1592/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем, за відсутності законодавчо визначених повноважень, протиправно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено позивачу податкові зобов`язання за платежами податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, оскільки, з 09.01.2008 зареєстрованим місцем проживання позивача є селище Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, як і місцезнаходження об`єктів нерухомості. Відтак, на думку позивача, адміністрування податку на нерухоме майно повинно здійснюватись податковим органом за місцем його реєстрації. Крім того, відповідачем не враховано рішення Дніпровської міської ради, якими були встановлені на території м. Дніпро ставки з податку на нерухомість. З наведених підстав вважає, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають до скасування.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на адміністративний позов, який надійшов на адресу суду 01.04.2024 (а.с.83-87). Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті правомірно, позивачем не надано жодних доказів відсутності права власності на об`єкти нерухомості. Просив в задоволенні позову відмовити.
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив, не скористався.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає таке.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 29.03.2024 позивач у 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роках був власником об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,0024 га по АДРЕСА_1 ; житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 314,7 кв.м по АДРЕСА_2 ; квартири загальною площею 79,8 кв.м по АДРЕСА_3 (а.с.92-94).
Листом від 14.09.2023 Дніпровська міська рада повідомила ОСОБА_1 про наявну заборгованість з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки (а.с.16).
На запит представника позивача від 02.11.2023, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області листом від 09.11.2023 повідомило, що станом на 06.11.2023 за ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який нараховано Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області (а.с.15,17).
23.12.2023 представник позивача звернулась з адвокатським запитом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області з питань підстав виникнення заборгованості зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.18,19).
Листом від 08.01.2024 Головне управління ДПС в Івано-Франківській області повідомило представника позивача про підстави виникнення такої заборгованості та роз`яснено обов`язок платника податків подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки фізичної особи - платника податків (а.с.21-22).
Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Положення підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно із підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно із пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується:
а) фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення;
б) юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.
У пп.266.10.2 п.266.10 ст.266 ПК України зазначено, що у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Як зазначено у п.58.3 ст.58 ПК України, податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Згідно із п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
В абз.1 пп.266.7.4 п.266.7 ст.266 ПК України зазначено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно доп.45.1 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
В контексті викладеного, суд звертає увагу сторін, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.
Як зазначено у ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
У ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Судом встановлено, що спірні податкові повідомлення-рішення направлялись відповідачем засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_4 (а.с.39,40,42,44,46).
Водночас, відповідно до відмітки в паспорті позивача та відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09.01.2008 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.66-70,72).
Отже, оскаржувані податкові повідомлення-рішення направлялися відповідачем на адресу за якою позивач не зареєстрований та не проживає.
Більше того, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем в порушення вимог пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України, оскільки винесені контролюючим органом не за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника нерухомості. Тобто, у Головного управління ДПС в Івано-Франківській області не було повноважень на прийняття податкових повідомлень-рішень щодо ОСОБА_1 , податкова адреса (місце реєстрації) якого є Дніпропетровська область.
Доводи відповідача щодо встановленого Податковим кодексом України обов`язку платника податків подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки фізичної особи - платника податків, на думку суду є необґрунтованими, оскільки на момент реєстрації місця проживання позивача на території Дніпропетровської області, Податковий кодекс України ще не було прийнято.
Крім того, відповідно до положень п.п.3, 5 Порядку подання органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 476 (далі - Порядок) Мін`юст, територіальні органи і підрозділи ДМС подають до 15 квітня 2013 р., а у подальшому - щокварталу протягом 15 днів після закінчення податкового (звітного) кварталу контролюючим органам відомості станом на перше число відповідного кварталу.
Територіальні органи і підрозділи ДМС подають відповідним контролюючим органам інформацію про фізичних осіб, місце проживання яких зареєстровано (знято з реєстрації) у відповідному населеному пункті, із зазначенням прізвища, імені, по батькові, дати і місця народження, місця проживання (країна, регіон, район, населений пункт, вулиця, номер будинку (корпусу) і квартири (до і після реєстрації), серії та номера паспорта, свідоцтва про народження або іншого документа, що посвідчує особу, найменування органу, який видав документ, і дати видачі після запровадження електронного обліку реєстрації місця проживання фізичних осіб.
Передача інформації про фізичних осіб здійснюється на рівні територіальних органів і підрозділів ДМС та контролюючих органів в електронній формі.
Формати інформаційних файлів, регламент передачі інформації, форма журналів обліку переданих та отриманих інформаційних файлів визначаються спільними актами МВС і Мінфіну.
До запровадження електронного обліку реєстрації місця проживання фізичних осіб територіальні органи і підрозділи ДМС подають інформацію контролюючим органам за їх письмовим запитом.
Отже, у відповідача була можливість отримати інформацію щодо податкової адреси (місця реєстрації) позивача.
Окремо слід зазначити, що при обчисленні сум податку з об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності позивача, контролюючим органом не враховано рішення Дніпровської міської ради, якими були встановлені на території м. Дніпро ставки та пільги з податку на нерухомість.
Підсумовуючи все вищенаведене, суд доходить висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем необґрунтовано та за відсутності повноважень визначених пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими витратами позивача є витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн., згідно платіжної інструкції від 28.02.2024 (а.с.10).
Як наслідок, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Матуляк Я.П.