Справа № 200/5401/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-05-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року справа №200/5401/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року (повне судове рішення складено 11 березня 2024 року) у справі № 200/5401/23 (суддя в І інстанції Ушенко С.В.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача Кириленко Андрій Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 24.02.2022 по 24.02.2023 включно з урахуванням фактично виплачених сум;

зобов`язати нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, з 24.02.2022 по 24.02.2023 включно з урахуванням фактично виплачених сум

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що з 29.04.2021 по 24.02.2023 позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частини НОМЕР_1 . Зазначав, що позивач у період з 24.02.2022 по 24.02.2023 приймав безпосередню участь в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, проте відповідачем за вказаний період з 24.02.2022 по 24.02.2023 йому не виплачено додаткову винагороду, виходячи з розміру 100 000 гривень, яка передбачена Постановою № 168.

Позивач вважав вказану бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим через свого представника звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначено, що для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил на період дії воєнного стану у розмірі, збільшеному до 100 000 грн (тобто доплати у розмірі 70 000 грн) необхідно встановити такі обставини, як:

- перебування у відносинах військової служби у період дії воєнного стану;

- несення військової служби у статусі військовослужбовця Збройних Сил.

- безпосередня участь в бойових діях/ забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії;

- перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

При цьому, представник вважає, що на момент спірних правовідносин не існувало жодного наказу Міноборони, який би одночасно:

- зачіпав соціально-економічні права, свободи й законні інтереси військовослужбовців, що проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, а саме визначав порядок та умови нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168;

- містив відомості про реєстрацію в Міністерстві юстиції України у встановленому порядку, а, відтак, вважався таким, що пройшов правову експертизу і набув чинності у порядку, встановленому законодавством;

- підлягав застосуванню під час не включення Позивача до наказу про виплату додаткової винагороду, передбаченої саме Постановою № 168.

Враховуючи, що Окреме доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, на яке посилається суд першої інстанції, не було зареєстрованим, не пройшло правову експертизу та не набрало чинності у встановленому законодавством порядку, - положення даного акту не підлягали застосуванню під час позбавлення позивача права на додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн за спірний період.

Також наголошує, що факт вчинення позивачем дисциплінарного правопорушення/ накладення дисциплінарного стягнення не може бути підставою для позбавлення позивача права на виплату йому за додаткової винагороди, передбаченої саме Постановою № 168.

Звертає увагу, що у період з 14.09.2021 по 11.06.2022, з 12.06.2022 по 13.07.2022, з 13.07.2022 по 24.02.2023 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецької області, що підтверджується Довідкою військової частини НОМЕР_1 .

Відповідачем не надано жодних заперечень саме з посиланням на відповідні докази щодо факту не взяття позивачем як безпосередньої участі у бойових діях, так й не забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації протягом спірного періоду.

Враховуючи, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, у порушення наведених норм, судом першої інстанції було безпідставно встановлено для позивача надзвичайні та заздалегідь недосяжні стандарти доказування, що призводить до порушення права на справедливий суд.

Вважає, що така позиція суду першої інстанції повністю нівелює інститут судового захисту та можливість звернення до суду за захистом своїх прав, адже відразу презюмує неможливість відповідача вчиняти будь-які протиправні дії у відношенні позивача по справі.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Позивач з 29.04.2021 по 24.02.2023 проходив військову службу за контрактом у Військовій частини НОМЕР_1 , що підтверджується записом у його військовому квитку серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2021 року, копія якого знаходить в матеріалах справи.

Згідно довідки, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , позивач в період з 14.09.2021 по 11.06.2022, з 12.06.2022 по 13.07.2022, з 13.07.2022 по 24.02.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області.

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2023 № 55 солдата ОСОБА_2 було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «г» (за сімейними обставинами) п. 3 ч. 5 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до довідки від 14.09.2023 № 1330 про нараховане грошове забезпечення за спірний період, виданої відповідачем, позивачу нарахована та виплачена додаткова винагорода на час дії військового стану у розмірі: лютий 2022 року 10 696,43 грн.; березень 2022 року 112 500,00 грн.; квітень 2022 року 7000,00 грн.; травень 2022 року 16 129,03 грн.; червень 2022 року 30 000,00 грн.; липень 2022 року 99 387,10 грн.; серпень 2022 року 36 774,19 грн.; вересень 2022 року 30 000,00 грн.; жовтень 2022 року 30 000,00 грн.; листопад 2022 року 32 333,33 грн.; грудень 2022 року 30 000,00 грн.; січень 2023 року 30 000,00 грн.; лютий 2023 року 25 714,29 грн.

Спірні правовідносини виникли з приводу ненарахування та невиплати позивачу у спірний період додаткової винагороди, виходячи з розміру 100 000,00 грн, що передбачена Постановою № 168.

Предметом спору, що розглядається судом у цій справі, є правомірність розрахунку цього виду щомісячного додаткового грошового забезпечення, що здійснений відповідачем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ст. 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За приписами частини 2 статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. ч. 1 і 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» встановлено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок № 260).

Згідно з п. 2 цього Порядку грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування визначено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Воєнний стан в Україні триває по теперішній час.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168, у редакції, чинній на дату прийняття), якою установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Постановами Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022, № 754 від 01.07.2022, №793 від 19.07.2022, № 1066 від 27.09.2022, № 1146 від 08.10.2022, № 43 від 20.01.2023 до Постанови № 168 від 28.02.2022 внесені відповідні зміни та доповнення.

Положення пункту 1 Постанови № 168 прямо не визначають ознак «районів», безпосередньо у яких має перебувати військовослужбовець під час забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії для отримання додаткової винагороди. Раніше у тексті вказаного пункту слово «район» застосовується у словосполученні «район проведення воєнних (бойових) дій». Тому суд виходить з того, що вказівку на перебування «у районах» слід розуміти як перебування у районах воєнних (бойових) дій.

Аналіз змісту пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 дозволяє встановити обов`язкові умови виплати передбаченої нею додаткової винагороди військовослужбовцями, виходячи, зокрема, з розміру 100 000 грн:

- період дії воєнного стану;

- безпосередня участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів;

- наявність наказу командира.

За приписами п. 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Пунктом 2-1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 також встановлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Порядок та умови виплати зазначеної винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України встановлені рішенням Міністра оборони України, доведеним телеграмою від 25.03.2022 № 248/1298.

Пунктом 2 вказаного рішення визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах: 100 000 гривень військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Пунктом 3 передбачено, що про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку командира військової частини (установи), до якої відряджений військовослужбовець.

В подальшому, 23.06.2022 Міністром оборони України з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, прийнято рішення № 912/з/29 (далі по тексту - Рішення № 912/з/29).

Згідно пункту 1 Рішення № 912/з/29 під терміном «безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи в районах у період здійснення зазначених заходів» (далі - бойові дії або заходи) слід розуміти виконання військовослужбовцем бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка (який) веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угрупувань військ (сил) Сил Оборони держави (визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України) в районі ведення воєнних (бойових) дій.

Пунктом 3 Рішення № 912/з/29 встановлено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, слід здійснювати на підставі таких документів:

- бойовий наказ (розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно-підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Згідно п. 5 Рішення № 912/з/29 виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30 000 грн слід здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин по особовому складу військової частини.

В цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100 000 грн за місяць вказано обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку № 3 до Рішення № 912/з/29).

Враховуючи положення частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, пункту 17 Порядку №260, а також п. 2-1 постанови Кабінету Міністрів України № 168, підстави та умови виплати грошового забезпечення можуть визначатися Міністром оборони України. Тому вказане вище Рішення підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Таким чином, визначені п. 1 Постанови № 168 умови виплати додаткової винагороди, зокрема «безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів», мають бути документально підтверджені конкретними наказами, журналами бойових дій, рапортами, на підставі яких складається довідка керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, слід зауважити, що матеріали справи не містять належних документальних доказів, наявність яких передбачена діючим законодавством і на які суд вказував вище, щодо безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій, у період здійснення зазначених заходів, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора.

При цьому, як встановлено судами, відповідачем не заперечуються обставини, наявність яких визначена діючим законодавством, для нарахування і виплати позивачу додаткової грошової винагороди у збільшеному розмірі за певні місяці спірного періоду, що підтверджується довідкою від 14.09.2023 № 1330 про нараховане грошове забезпечення за спірний період, з якої вбачається, що позивачу була нарахована і виплачена додаткова винагорода на час дії воєнного стану у розмірі: лютий 2022 року 10 696,43 грн.; березень 2022 року 112 500,00 грн.; квітень 2022 року 7000,00 грн.; травень 2022 року 16129,03 грн.; червень 2022 року 30 000,00 грн.; липень 2022 року 99 387,10 грн.; серпень 2022 року 36 774,19 грн.; вересень 2022 року 30 000,00 грн.; жовтень 2022 року 30 000,00 грн.; листопад 2022 року 32 333,33 грн.; грудень 2022 року 30 000,00 грн.; січень 2023 року 30 000,00 грн.; лютий 2023 року 25 714,29 грн.

При цьому, додаткова грошова винагорода у збільшеному розмірі (до 100000 грн) була виплачена позивачу у березні, липні, серпні та листопаді 2022 року.

Обставини того, що позивачем було отримане грошове забезпечення у спірний період часу у вищевказаних розмірах ним не заперечуються і у спосіб, визначений КАС України, належними і допустимими доказами не спростовані.

Отже, судами на підставі наявних в матеріалах справи належних доказів не встановлені обставини безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій, у період здійснення зазначених заходів, у лютому, квітні, травні, червні, вересні, жовтні, грудні 2022 року та у січні і лютому 2023 року.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що є неприйнятними є посилання позивача на виконання ним бойових наказів в спірний період, оскільки одна лише ця обставина не є достатньою для виникнення у нього легітимного очікування отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі. Законодавством встановлені вимоги щодо документального підтвердження додержання вказаних умов, дотримання яких у даному випадку судом не встановлено.

Сам факт виконання позивачем бойових завдань на підставі бойових розпоряджень (наказів) командира не є достатньою підставою для нарахування та виплати додаткової грошової винагороди, виходячи з розміру 100 000 грн, яка передбачена пунктом 1 Постанови № 168.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У позовній заяві представник позивач прямо не вказує, що позивач приймав участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів безпосередньо в районах ведення бойових дій. Позовна заява містить загальні твердження про наявність у позивача права на спірні виплати через виконання бойових наказів.

Водночас, конкретних періодів часу участі у бойових діях або заходах не наводить, не зважаючи на необхідність їх визначення для застосування пропорційності, що передбачена пунктом 1 Постанови № 168.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів не встановлені обставини безпосередньої участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів.

Відтак, відсутня обов`язкова умова виникнення права на спірні виплати, що виключає задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що довідка Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якої позивач в період з 14.09.2021 по 11.06.2022, з 12.06.2022 по 13.07.2022, з 13.07.2022 по 24.02.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області не може бути визнана в якості доказу наявності у позивача права на отримання винагороди в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області. Підстава: наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 24.09.2021 № 254; наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 22.07.2022 № 34; наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 25.07.2022 № 35; наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 22.07.2022 № 40/дск; наказ командира оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 28.03.2023 № 870/дск. Зазначено, що ця довідка є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій.

Слід зазначити, що перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 серпня 2022 року був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 квітня 2022 року за № 453/37789 (з подальшими змінами).

На його заміну наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, затверджений Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

У цих переліках зазначені райони (у тому числі окремі райони Донецької області), де мали місце воєнні (бойові) дії.

Проте, суд звертає увагу, що позивач не перебував в періоди за який не нарахована винагорода в населених пунктах у переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії.

Сам факт перебування військовослужбовця (у складі військової частини) в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною, включеної до складу діючих угрупувань військ оборони держави (зокрема до оперативно-тактичні угрупування «Схід», «Донецьк», «Лиман») не є єдиною умовою виплати додаткової винагороди у максимальному розмірі.

Забезпечення заходів комендантської години, несення служби на блокпостах, патрулювання, охорона та конвоювання на гауптвахті не свідчить про участь позивача у бойових діях або безпосереднє забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії на територіях, де проводяться бойові дії.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позивач не має права на виплату додаткової щомісячної винагороди на підставі Постанови № 168 у розмірі 100 000 гривень в спірний період в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах на підставі тих доказів, що наявні в матеріалах справи.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

На підставі викладеного суд не приймає доводи апелянта, що суд першої інстанції безпідставно поклав на позивача обов`язок доказування факту прийняття нею участі у бойових діях або безпосередньої особистої участі у заходах оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії та не витребував у відповідача докази безпосередньої участі позивача у бойових діях або відповідних заходах.

Решта доводів та аргументів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року у справі № 200/5401/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 09 травня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук