Справа № 500/2751/24
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2024-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

Справа № 500/2751/24

03 травня 2024 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мірінович У.А., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 18.01.2022 №19 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді діловода Відділення поліції №2 (м. Зборів) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 18.01.2022 №19 о/с позивача звільнено з посади діловода Відділення поліції №2 (м. Зборів) Тернопільського РУП Головного управління Національної поліції в Тернопільській області за згодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України на підставі її заяви від 14.01.2022.

Позивач вказує, що з оскаржуваним наказом її безпосередньо не ознайомлено, а про нього їй стало відомо після отримання відповіді на адвокатський запит від 28.08.2023.

Зазначає, що з оскаржуваним наказом від 18.01.2022 №19 о/с не погоджується, вважає його незаконним та як наслідок таким, що підлягає скасуванню, позаяк, позивач у своїй заяві про звільнення від 14.01.2022 не вказувала конкретної дати звільнення, а зазначила «терміново». Вона вважає, що таке формулювання не може трактуватися як певна визначеність щодо чіткості та зрозумілості у викладенні прохання про припинення трудових відносин, унаслідок чого у позивача була відсутня впевненість у розумній стабільності відносин з роботодавцем, передбачуваності ситуацій та інших юридичних наслідків. Таким чином вважає, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваного наказу від 18.01.2022 №19 о/с. Також зазначає, що відповідач протиправно звільнив позивача у період її непрацездатності з 17.01.2022 по 21.01.2022, що підтверджується медичним висновком №667А-Е35Н-ЗХНВ-РМ82.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу. Ознайомившись з позовною заявою та доданими матеріалами, судом з`ясовано, що вона не відповідає таким вимогам, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду у справах щодо проходження публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до пункту 17 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до приписів частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру.

Із позовної заяви слідує, що позивач перебувала на посаді діловода Відділення поліції №2 (м. Зборів) Тернопільського РУП Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, проходила публічну службу, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.

Предметом позову у даній справі є правомірність наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 18.01.2022 №19 о/с про звільнення позивача зі служби, однак до суду із даним позовом позивач звернулася засобами поштового зв`язку 25.04.2024, тобто з пропуском строку звернення, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України, а саме пропущено строк звернення до суду на 2 роки 2 місяці 7 днів.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Так, до позовної заяви додано заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду із даним позовом зі змісту якої слідує, що позивач не заперечує факту пропуску встановленого строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами, однак вважає, що його слід поновити, позаяк він пропущений із поважних причин.

В обґрунтування поважності причин пропуску зазначено, що її не було ознайомлено із оскарженим наказом про її звільнення за згодою сторін, а такий отримано станом на 28.08.2023 на запит адвоката.

Також вказано, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи статті 233 КЗпП, згідно з частиною другою якої, в редакції чинній на час звернення з позовом до суду, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Наголошує, що відповідно до пункту 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, карантин тривав до 01.07.2023.

При цьому, щодо пропуску строку на звернення до суду в період після скасування такого карантину, вказує, що вона зверталась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалою вказаного суду від 09.10.2023 було відкрито провадження у цивільній справі №607/18935/23, однак, ухвалою від 31.10.2023 вказаний позов залишено без розгляду судом на підставі заяви позивача про залишення його без розгляду, оскільки такий позов подано з порушенням правил предметної підсудності.

Щодо подальшого пропуску строку на звернення до суду із заявленими позовними вимогами, в період після залишення без розгляду позовної заяви судом загальної юрисдикції, позивач вказує, що вона перебувала на неодноразовому лікуванні із своїм сином в підтвердження чого надає відповідні медичні документи та вказує, що це унеможливило її звернення до адміністративного суду.

Окрім іншого ще однією обставиною позивач називає часте оголошення сигналу повітряної небезпеки на території Тернопільської області через введення військового стану на території України.

Надаючи оцінку поважності причинам пропуску звернення позивача до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 у справі №120/8008/22 вказав, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з підготовкою до звернення до суду тощо. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Першочергово слід зазначити, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме: з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21.02.2020 у справі №340/1019/19 вказала на те, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Окрім того, варто акцентувати, що Верховний Суд у постанові від 17.12.2021 у справі №640/16928/21 дійшов правового висновку про те, що вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від «порядку» отримання наказу (особисто, через адвоката, тощо), а вирішується з огляду на факт, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. При цьому, триваюча пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Як слідує із змісту позовної заяви, позивач оскаржує у межах заявлених позовних вимог, наказ про її звільнення №19 о/с від 18.01.2022. При цьому, суд звертає увагу на те, що такий наказ прийнято на підставі заяви позивача від 14.01.2022 про її звільнення, та таким наказом передбачено проведення позивачу відповідних виплат грошових компенсацій.

Таким чином суд робить висновок про те, що позивач, будучи штатним працівником та перебуваючи на публічній службі, несення якої вимагає дотримання встановленого режиму праці та виконання службових (посадових) обов`язків, після подання особистої заяви про звільнення, - не могла не помітити факту її звільнення, позаяк після його настання позивач припинила виконання покладених на неї посадових обов`язків та повинна була отримати виплати відповідних грошових компенсацій.

За наведених обставин суд критично оцінює покликання позивача на те, що про оскаржений наказ та, як наслідок, факт її звільнення їй стало відомо з моменту отримання такого наказу станом на 28.08.2023 на адвокатський запит, тобто зі спливом понад 1,5 роки з моменту звільнення та наголошує, що позивач, не виконуючи посадові обов`язки починаючи з 18.01.2022, є такою, що повинна була дізнатись про порушення свого права.

Частинами першою та другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Оцінюючи доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин щодо звільнення з публічної служби строків, встановлених частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, суд враховує, що пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Оскільки предметна юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вирішення трудових спорів, правові підстави для застосування строків, встановлених законодавцем саме для трудових спорів, відсутні.

Водночас, як вже було зазначено неодноразово судом, частина п`ята статті 122 КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, який є спеціальним.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем оскаржується її звільнення з публічної служби, а не питання щодо грошового забезпечення або оплати праці за час проходження публічної служби, тощо строк оскарження щодо яких не встановлено у КАС України і щодо яких слід застосовувати приписи статті 233 КЗпП України.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин повинен застосовуватись саме місячний строк звернення до суду, який передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, та який не був дотриманий позивачем, з огляду на що, покликання позивача на норми статті 233 Кодексу законів про працю України та процедуру їх продовження на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), - суд відхиляє.

Щодо покликань позивача на те, що зверненню до адміністративного суду із даною позовною заявою, - передувало її звернення із даною позовною заявою до суду загальної юрисдикції, то суд зазначає, що підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позовної заяви. Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.

Разом з тим, суд зазначає, що невиконання заявником вимог процесуального закону щодо подання первинно позовної заяви за належною предметною підсудністю, та як наслідок, залишення такої позовної заяви без розгляду, - не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру та не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що право особи повторно звернутися з позовом після його повернення чи залишення без розгляду, не є абсолютним, таке звернення повинно бути в порядку, встановленому законом. При цьому, сама по собі обставина стосовно того, що залишення позовної заяви без розгляду не позбавляє права повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права на звернення до суду у будь-який момент після залишення без розгляду вперше поданої позовної заяви (без урахування процесуальних строків встановлених для цього), та не встановлює суду обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску з таких причин, а тому суд вважає такі підстави, не поважними.

Щодо покликань позивача на обставини пов`язані з її лікуванням та лікуванням її близьких осіб суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження вказаних обставин, позивачем надано суду довідки згідно яких зафіксовано факти звернення позивача до сімейного лікаря для проведення обстежень її та сина у період вересня 2023 року, однак з аналізу казаних даних слідує, що вказані періоди лікування є незначними, не тривалими у співвідношенні до обсягу пропущеного позивачем строку звернення до суду із даною позовною заявою. Жодного належного доказу того, що позивач (її близькі особи) перебували на тривалому лікуванні, а позивач здійснювала постійний догляд за іншою особою та це (як наслідок) об`єктивно впливало на можливість своєчасного, без зволікань, звернення позивача до суду із цим позовом суду не надано. З огляду на що, суд вважає і ці підстави, не поважними. Окрім того, позивач не надала доказів неможливості своєчасного звернення з позовом до суду через свого представника (адвоката).

Щодо покликань позивача на введення на території України правового режиму воєнного стану та оголошення частих повітряних тривог, то суд зазначає наступне.

Так, введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.

Суд вважає за необхідне зазначити, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

Вказане узгоджується з правовою позицією постанови Верховного Суду від 10.01.2023 по справі №640/3489/21.

Водночас, конкретних пояснень причин з доказами існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між цим фактом та фізичною неможливістю своєчасно вчинити процесуальну дію з приводу звернення до суду подана заява не містить.

Відтак, викладені позивачем доводи не доводять підстав поважності пропуску строку звернення до суду більш як на два роки та два місяці.

Таким чином, позивач так і не навів достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення позивача до суду, які б завадили їй звернутися з цим позовом протягом встановленого для цього законом строку, а тому наведені позивачем обставини суд визнає недостатніми для висновку про те, що позивач своєчасно звернувся до суду.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно - правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

За сформульованим Верховним Судом у постанові від 19.12.2022 у справі №420/13281/20 правовим висновком саме позивач повинен довести дотримання строку звернення до суду, приєднавши до матеріалів позову докази або дотримання строку на звернення до суду або пропуску строку на звернення до суду з поважних причин.

Однак, будь-яких інших належних та допустимих доказів неможливості звернутись до суду за захистом порушеного права у строк, визначений чинним законодавством України, позивачем не надано.

З огляду на вищевикладене, зазначені скаржником підстави поважності причин пропуску строку на звернення до суду не можуть бути визнані судом поважними.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до якої, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина перша та друга статті 123 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам, процесуального законодавства, тому її слід залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних недоліків.

Отже, позивачу відповідно до статті 123 КАС України необхідно звернутися до суду з обґрунтованою заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду з даними вимогами, зазначивши інші поважні причини з підтвердженням їх відповідними доказами, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із даними позовними вимогами.

З урахуванням зазначеного, керуючись статтями 160, 161, 169, 171, 256, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, - залишити без руху.

Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання необхідних документів на адресу суду:46001 м.Тернопіль, вул. Грушевського, 6.

Роз`яснити позивачу, що уразі не усунення зазначених недоліків у встановлений судом строк, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява буде повернута останньому.

Копію ухвали направити позивачу.

Роз`яснити учасникам справи, що адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Оскарження ухвали окремо від рішення суду не допускається. Заперечення на ухвалу може бути включене до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Мірінович У.А.