Справа № 300/1531/24
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2024 р. справа № 300/1531/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), в інтересах якого згідно з довіреністю діє представник - ОСОБА_2 , звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач-1), Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (далі - відповідач-2) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 18.07.2014 укладено шлюб, в останньої на час укладення шлюбу був неповнолітній син - ОСОБА_4 , біологічним батьком якого є її колишній чоловік. Крім того, в шлюбі народилися ще двоє дітей, а саме ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Усі діти перебувають на утриманні ОСОБА_1 , що підтверджується, на думку представника позивача, достатньою кількістю доказів. Однак, всупереч ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», якою визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, позивача було мобілізовано до лав ЗСУ. З огляду на дані обставини, позивач 23.11.2023 звернувся з рапортом до відповідача-2 про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 14 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», проте отримав відмову. Представник позивача зазначає, що відповідачі діяли усупереч законодавству України з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо мобілізації, зарахування до особового складу військової частини та незвільнення позивача з військової служби, на яке позивач має право за наявності на його утриманні трьох неповнолітніх дітей. Відтак, представник ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправними вищевказаних дій та зобов`язання невідкладно звільнити ОСОБА_1 з військової служби х вищеозначених підстав є обгрунтованими та просить їх задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.03.2024 відкрито провадження в адміністративній справі, без повідомлення учасників справи.

22.03.2024 на адресу суду від військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача -2 зазначає, що 23.11.2023 позивач звернуся із рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі положень, що передбачені пп «г» п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через сімейні обставини, а саме у зв`язку із наявністю у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, а також перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Листом від 18.12.2023 №50/41-5405 позивачу було відмовлено, оскільки належних доказів щодо перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей надано не було, крім того рапорт містить ряд помилок та неточностей. Представник відповідача-2 звертає увагу, що відповідно до приписів ч.1 ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ним проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Тобто, в контексті спірних відносин, позивач мав би обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини своєї дружини, якщо її матір або зазначені вище особи з поважних причин не могли б надавати їй належного утримання. З долучених до рапорту документів не можливо встановити, чи має можливість ОСОБА_3 утримувати ОСОБА_4 , чи наявні у нього родичі, наведенні в ч. 1 ст. 268 СК України, які можуть його утримувати, та в який спосіб позивач утримує ОСОБА_4 , приймаючи до уваги факт перебування позивача на військовій службі. Виходячи з наведеного, у позивача відсутні підстави на звільнення з військової служби на підставі положень пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до рішення військово-лікарської комісії №18/11/216 від 02.03.2022 позивач був визнаний придатний до військової служби. Під час звірки облікових даних було встановлено, що ОСОБА_1 не одружений, інформація щодо утримання позивачем трьох дітей була відсутня. Представник відповідача-1 зазначає, що заяв, звернень від позивача про утримання трьох неповнолітніх дітей до ІНФОРМАЦІЯ_4 не надходило та не реєструвалося. Відповідно до військово-облікової картки військовозобов`язаного до тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 не зазначаються відомості щодо наявності у позивача трьох дітей. На думку представника відповідача-1, позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів до позовної заяви, які б свідчили про порушений відповідачем-1 порядок його мобілізації чи безпідставної відмови у наданні йому відстрочки від призову, у порядку, визначеному ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», отже рішення про мобілізацію є правомірним.

29.04.2024 на адресу суду від представника позивача, на виконання ухвали суду від 08.03.2024, надійшла заява, у якій зазначено про те, що письмових доказів щодо утримання позивачем трьох дітей немає і здобути їх неможливо, крім того, на підтвердження щодо прийняття позивача на військову службу долучено довідку від 24.10.2022 №729, видану військовою частиною НОМЕР_1 НГУ.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено таке.

18.07.2014 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 18.07.2014, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.12).

Від попереднього шлюбу у ОСОБА_3 та її колишнього чоловіка ОСОБА_6 є дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 22.06.2017, видане Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. (а.с.17).

У позивача з ОСОБА_3 є двоє спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане 16.01.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківськохї області та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 , видане 09.03.2017 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городенківського районного управління юстиції Івано-Франківській області (а.с.19-20).

ОСОБА_3 вважається багатодітною матір`ю, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 від 08.08.2018 (а.с.21).

Всі діти проживають разом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується актом обстеження житло-побутових умов №23 від 06.02.2023 (а.с.25).

Відповідно до довідки від 28.09.2023 №43918, виданої Городенківським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районні Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, встановлено, що у відділі на виконанні виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 не перебуває та станом на 28.09.2023 до відділу на виконання не пред`являвся (а.с.26).

На теперішній час позивач, мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_6 до лав Збройних Сил України, проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 НГУ, що підтверджується довідкою від 24.10.2022 №729, що видана в/ч НОМЕР_1 НГУ.

23.11.2023 позивачем було подано два рапорти про звільнення з військової служби до в/ч НОМЕР_1 НГУ на підставі абзацу 14 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.27-29).

До рапорту позивачем було додано: копію його паспорта, копію паспорта ОСОБА_3 , копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про народження трьох дітей, копію паспорта ОСОБА_4 (дитини дружини від першого шлюбу), акт обстеження житло-побутових умов, довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб ОСОБА_3 , довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні ОСОБА_1 , довідку з виконавчої служби про неотримання аліментів.

23.11.2023 командир стрілецької взводу (з О та ОВДО №70) ІНФОРМАЦІЯ_7 (зО та ОВДО) капітан ОСОБА_7 погодив рапорт позивача та подав клопотання до т.в.о. командира ІНФОРМАЦІЯ_7 (зО та ОВДО) майора ОСОБА_8 , який передав клопотання на розгляд т.в.о. командиру в/ч НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_9 .

Листом від 18.12.2023 №50/41-5405 військова частина НОМЕР_1 НГУ повідомила позивача про відмову щодо його звільнення з військової служби на підставі п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки позивачем не було надано належних доказів того, що батько ОСОБА_4 не бере участі в утриманні сина, як і не надано доказів того, що ОСОБА_4 перебуває на утриманні у позивача. Факт спільного проживання та відсутність у відділі ДВС виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_6 не дає достатніх підстав вважати, що дитина знаходиться на утриманні ОСОБА_1 . Для звільнення з військової служби з наведених підстав позивачу рекомендовано підтвердити факт утримання дітей у судовому порядку, у разі усунення зазначених недоліків позивач не позбавлений можливості повторно звернутися з рапортом щодо звільнення з військової служби (а.с.30-31).

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач, в інтересах якого діє представник, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У пункті 20 частини 1 статті 106 Конституції України закріплено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статтяі 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 18.07.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 18.07.2014 було укладено шлюб (а.с.12).

На час укладення шлюбу, у ОСОБА_3 була неповнолітня дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , біологічним батьком якого є ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 22.06.2017, видане Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стан Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.17).

Відповідно до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).

Судом встановлено, що у ОСОБА_4 є батько, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 22.06.2017.

Довідка від 28.09.2023 №43918, видана Городенківським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, свідчить лише про те, що ОСОБА_3 не зверталася про примусове стягнення аліментів з ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_4 . Інших доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_6 не утримує свого сина ОСОБА_4 , суду не надано.

Крім того, у ОСОБА_4 є мати ОСОБА_3 , рідний дідусь - ОСОБА_10 та бабуся ОСОБА_11 , які спільно проживають за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 06.02.2023, однак докази щодо неможливості взяття участі в утриманні ними ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_3 , має право на участь у вихованні ОСОБА_4 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо утримання пасинка у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останнього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у подібній справі №160/11228/23 (адміністративне провадження №К/990/35121/23) в постанові від 14 грудня 2023 року.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи встановлено, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів того, що ОСОБА_4 не має діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або наявності у матері цієї дитини поважних причин, з яких вона не може надавати йому належного утримання.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, суд виснує, що у спірних правовідносинах позивач, на момент мобілізації відповідачем-1 та в подальшому, звертаючись до відповідача-2 з вказаними рапортами, не надав належних доказів наявності правових підстав щодо застосування до нього абзацу 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відсутність належних доказів для звільнення позивача з військової служби з указаної підстави свідчить про правомірність оскаржуваної поведінки відповідачів, тож у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Інші доводи позивача, викладені в позовній заяві, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

При цьому суд звертає увагу, що ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява №30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява №18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява №20124/92, пункт 42), «Бендерський проти України» (заява №22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, пункт 54).

Так, у пункті 54 рішення «Трофимчук проти України» (заява №4241/03) ЄСПЛ зазначив, що не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявника, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими.

Підсумовуючи вищевикладене, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - ОСОБА_2 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гомельчук С.В.