Справа № 420/3494/24
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3494/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову у звільненні Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 року №1/25/131;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 на підставі абз. 5 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності матері з ІІ групою інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

З огляду на факт того, що його матері встановлено ІІ групу інвалідності, 15.12.2023 року позивач звернувся із рапортом та переліком відповідних документів до Військової частини НОМЕР_1 щодо його звільнення на підставі абз. 5 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Водночас, 15.01.2024 року військовою частиною було відмовлено позивачу у звільненні, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів не вбачається підстав для звільнення позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини НОМЕР_1 , позивач був вимушений звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду по справі №420/3494/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

Під час розгляду справи від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що надана разом із рапортом довідка Ф-5 брата позивача - ОСОБА_2 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 року не підтверджує його службу станом на дату подання позивачем рапорту на звільнення.

Крім того, у відзиві зазначено, що надана разом із рапортом засвідчена копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №839162 від 03.11.2023 року не містить всіх необхідних реквізитів, зокрема, дати засвідчення копії цього документу та посади особи, яка її засвідчила. Також, додані до рапорту нотаріально завірені копії паспорту громадянина України та свідоцтва про народження позивача не містять дати їх нотаріального засвідчення. За таких обставин, на думку відповідача, позивачем не надано до військової частини на підтвердження свого права на звільнення документів, які належним чином засвідчені, а також не пред`явлено оригінали таких документів для підтвердження автентичності наданих копій документів, з огляду на що військовослужбовцю було правомірно відмовлено у звільненні.

Додатково у відзиві представник військової частини зазначив, що позивач не має правових підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки ним не обґрунтовано в чому саме полягає порушення його прав саме як учасника бойових дій на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Матір`ю позивача є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_3 від 15.05.1990 року.

ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААГ №839162.

Згідно паспорту громадянки України серії НОМЕР_4 , дітьми ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , чого відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось.

ОСОБА_2 , брат позивача, згідно довідки форми 5 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 року, виданої 297 комендатурою охорони та обслуговування Міністерства оборони України, перебуває на військовій службі у 297 комендатурі охорони та обслуговування з 15.03.2022 року.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 14.11.2023 року, складеного представником Фонтанської сільської ради, у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 14.11.2023 року фактично проживає ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_1 .

15.12.2023 року позивач подав до Військової частини НОМЕР_1 рапорт щодо його звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. До вказаної заяви позивачем було додано нотаріально завірені копії його паспорту, ідентифікаційного коду та свідоцтва про народження, паспорту його матері, довідки МСЕК, акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи, та довідки Ф5 щодо ОСОБА_2 (брата позивача).

Військова частина НОМЕР_1 листом від 15.01.2024 року за вих. №1/25/131 відмовила позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись на те, що з доданих до рапорту документів, які належним чином завірені, не вбачається підстав для звільнення.

Додатково у вищевказаному листі було зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати.

Не погодившись із вищевказаною відмовою у звільненні, позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справі №420/3494/24.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.

Також указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон України №3543-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно ч. ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).

Судом встановлено, що спірним питанням в межах даної справи є можливість звільнення військовослужбовця, який вже проходить військову службу, за призовом під час мобілізації, на особливий період, у зв`язку з наявністю у нього матері, що є особою з інвалідністю ІІ групи.

Як було встановлено вище, матір`ю позивача є ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 14.11.2023 року, складеного представником Фонтанської сільської ради, у житлі за адресою: Одеська область, с.Олександрівка, вул. Виноградна, 20, станом на 14.11.2023 року фактично проживає ОСОБА_3 та її син - ОСОБА_1 .

У той же час, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Згідно пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Аналіз вищевказаного нормативного припису свідчить про те, що військовослужбовці звільняються з військової служби у разі:

1) наявності дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю;

2) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Для правильного тлумачення вищезазначеної норми суд звертає увагу на приписи, наявні в Українському правописі в редакції від 2019 року, який розроблений Українською національною комісією з питань правопису та затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №437 від 22.05.2019 року «Питання українського правопису» (далі Український правопис).

Згідно п.1 параграфу 165 «Скісна риска» Українського правопису скісна риска ставиться в таких позиціях: в офіційно-діловому та науковому стилях - як розділовий знак між однорідними членами речення та в інших подібних випадках у значенні, близькому як до єднального (=і), так і до розділового (=або) сполучників (з можливістю переважання в різних контекстах то одного, то іншого з цих значень).

Уживаються також комбіновані єднально-розділові сполучники і/або, рідше та/або (без відступів до і після скісної риски): порушення авторського і/або суміжних прав; «Типова освітня програма підвищення кваліфікації голів і/або членів правлінь об`єднань співвласників багатоквартирних будинків»; Війна і/або поезія? (назва газетної публікації) (приклад, наведений у правописі).

Проаналізувавши вищезазначене суд зазначає, що використовуючи скісну риску між двома сполучниками «та» і «або», утворюється комбінований єднально-розділовий сполучник, що свідчить про можливість вибору як всіх варіантів (сполучник «та»), так і одного (сполучник «або»).

Тобто, зазначені законодавцем у конструкції вищезазначеного нормативного припису сполучники «та/або», свідчать про те, що пп.г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII потрібно тлумачити так, що зазначені в ньому умови можуть застосовуватися як одночасно, так і окремо, а саме:

1) тільки за наявності дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю (без конкретизації групи інвалідності);

2) тільки за наявності одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

3) за наявності і дружини або чоловіка із числа осіб з інвалідністю (без конкретизації групи інвалідності), і одночасно одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

З урахуванням вищенаведеного суд доходить висновку про те, що наявність у позивача однієї обставини, що визначена пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII (наявність матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи), свідчить про наявність у нього окремої підстави для застосування до нього приписів зазначеної норми Закону №2232-XII, а тому рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову позивачу у звільненні з військової служби є необґрунтованим.

Щодо посилань відповідача на те, що надана разом із рапортом довідка Ф-5 брата позивача - ОСОБА_2 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 року не підтверджує його службу станом на дату подання позивачем рапорту на звільнення.

Указом Президенти України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі - Положення №1153).

Згідно п.233 розділу «XII. Звільнення з військової служби» Положення №1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Разом з тим суд зауважує, що ні Законом №2232-XII, ні Порядком №1153 не визначено чіткий перелік документів (а також вимог до їх складення), які підтверджують підстави звільнення за пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII, та які необхідно надавати разом із відповідним рапортом щодо звільнення з військової служби.

Крім того суд зауважує, що у оскаржуваному листі-відмові від 15.01.2024 року Військова частина НОМЕР_1 не зазначала, як підставу для відмови позивачу у звільненні недоліки наданих позивачем документів, зокрема, вищевказаної довідки Ф-5 від 01.11.2023 року. Також за час розгляду даної справи відповідачем не було спростовано факту проходження братом позивача - ОСОБА_2 військової служби у 297 комендатурі охорони та обслуговування на момент подання позивачем рапорту про звільнення його з військової служби.

З огляду на вказане, суд відхиляє твердження відповідача щодо того, що довідка Ф-5 від 01.11.2023 року, видана на ОСОБА_2 (брата позивача), не підтверджує його службу станом на дату подання позивачем рапорту на звільнення.

Щодо посилань відповідача на те, що надана позивачем разом із рапортом довідка форми 5 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 року, видана 297 комендатурою охорони та обслуговування Міністерства оборони України, а також акт огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №839162 від 03.11.2023 року не засвідчені належним чином, оскільки не містять всіх необхідних реквізитів для засвідченої копії документа, то суд зазначає, що згідно матеріалів, які були надані позивачем разом із рапортом до військової частини, вбачається, що вищевказана довідка форми 5 №350/174/22/1256 від 01.11.2023 року була надана в оригіналі, а акт огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №839162 від 03.11.2023 року надавався у вигляді копії, завіреної підписом та печаткою посадової особи МСЕК, та мали необхідні реквізити.

Суд також критично ставиться до посилань відповідача на те, що надані разом із рапортом копії паспорту громадянина України та свідоцтва про народження позивача не є такими, що належним чином засвідчені, оскільки в оскаржуваному листі-відмові від 15.01.2024 року Військова частина НОМЕР_1 навпаки чітко зазначила, що надані разом із рапортом документи є належним чином завіреними. У той же час у вищевказаному листі від 15.01.2024 року не міститься посилань на відмову у розгляді рапорту позивача через надання ним документів, що не є такими, що належним чином завірені. З цього ж приводу суд не враховує посилання відповідача у відзиві на те, що позивачем не було надано до рапорту оригіналів вищевказаних документів, оскільки таке зауваження також не міститься в оскаржуваному листі від 15.01.2024 року.

Враховуючи те, що позивачем доведено наявність у нього підстави для звільнення з військової служби, визначеної абз.5 пп. г) п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII, суд робить висновок, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні, з огляду на що суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 року №1/25/131 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити його на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності матері з ІІ групою інвалідності, суд зазначає таке.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно п.п.2 п. 225 розділу «XII. Звільнення з військової служби» Положення №1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Тобто, Військова частина НОМЕР_1 в даному випадку має виключну компетенцію щодо розгляду рапорту військовослужбовця та прийняття рішення про звільнення його з військової служби.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/3494/24 та положення чинного законодавства, суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2023 року про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності матері, як особи з інвалідністю ІІ групи, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги зобов`язального характеру слід відмовити з наведених вище підстав.

Щодо посилань відповідача на те, що позивач не може бути звільненим від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №3674-VI платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма має відсильний характер, але не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Таким чином суд вважає, що позивач, який має статус учасника бойових дій, звернувся до суду з позовом про захист свого права на звільнення з військової служби, а тому не позбавлений права на пільгу щодо сплати судового збору, визначену ЗУ №3674-VI.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судового збору не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2024 року №1/25/131 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2023 року про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за наявності матері, як особи з інвалідністю ІІ групи, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький