Справа № 420/7591/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/7591/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року (суддя Бойко О.Я., м. Одеса, повний текст рішення складений 07.07.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання противоправною бездіяльності та зобов`язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою,-

В С Т А Н О В И В:

06.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду клопотання від 10.12.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- зобов`язати відповідача на найближчому пленарному засіданні сесії розглянути клопотання позивача від 10.12.2020 та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:004:5145, :02:004:5168, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Молодіжненської сільської ради Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 позов задоволено.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 20.10.2021 розглянувши апеляційну скаргу Великодолинської селищної ради скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 та:

- закрив провадження в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Великодолинської селищної ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 10.12.2020 та зобов`язання Великодолинської селищної ради розглянути клопотання на найближчому пленарному засіданні сесії;

- ухвалив в іншій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання Великодолинської селищної ради надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За результатом розгляду касаційної скарги позивача 16.01.2024 Верховний Суд у складі колегій Касаційного адміністративного суду прийняв постанову, якою скасував постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справа розглянута апеляційним судом за їх відсутністю.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, з урахуванням висновків і мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у відповідності до частини п`ятої статті 353 КАС України, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 10.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Великодолинської селищної об`єднаної територіальної громади Одеського району Одеської області з клопотанням про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:004:5145, :02:004:5168 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Молодіжненської сільської ради Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу.

До клопотання було додано: копію паспорта та ідентифікаційного номеру; копію документів, що посвідчують участь у АТО (копія посвідчення учасника бойових дій та копія довідки про участь у АТО); графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування (викопіювання з ДЗК); викопіювання з Генерального плану села Молодіжне з позначенням бажаної до відведення земельної ділянки; викопіювання плану зонування села Молодіжне з позначенням, що дана земельна ділянка відноситься до зони житлової забудови.

В той же день ОСОБА_1 направив до Великодолинської селищної ради запит, в якому просив надати інформацію про земельну ділянку, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками з кадастровими номерами: :02:004:5145, :02:004:5168.

18.01.2021 ОСОБА_1 направив запит про доступ до публічної інформації стосовно результатів розгляду його клопотання, просив надати копію рішення за результатами розгляду, копію самого клопотання та викопіювання, що додавалося до нього.

Листом від 21.01.2021 селищною радою надано відповідь на запит про доступ до публічної інформації про те, що окреслена у запиті земельна ділянка не є земельною ділянкою в розумінні земельного законодавства України, а відтак, відомості про неї не відображені та незадокументовані на будь-яких носіях.

Листом від 27.01.2021 селищна рада повідомила, що у зв`язку з незавершеною реорганізацією Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області розгляд клопотання є неможливим.

З аналогічним клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_1 звернувся 03.12.2020 до Молодіжненської сільської ради.

Листом від 16.12.2020 сільська рада повідомила, що входить до склади Великодолинської селищної територіальної громади, яка перебуває в стадії реорганізації. Для подальшого розгляду запиту запропоновано звернутися до Великодолинської селищної ради після закінчення реорганізації та передачі всіх документів та майна Молодіжненської сільської ради.

Вважаючи протиправною бездіяльність Великодолинської селищної ради щодо розгляду клопотання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача з огляду на те, що станом на час надання відповіді на клопотання позивача (21.01.2021) Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області була правонаступником Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та відповідно уповноваженим органом щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Доводи відповідача з приводу того, що фактично станом на час надання відповіді позивачу до Великодолинської селищної ради не було передано документації щодо бажаної земельної ділянки є неприйнятними, оскільки станом на 21.01.2021 відповідач був уповноваженим суб`єктом щодо розгляду клопотання позивача та підстави щодо не розгляду клопотання позивача, на які посилається відповідач, є формальними та такими, що не відповідають вимогам Земельного кодексу України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками і зазначив що, з огляду на те, що Великодолинська селищна рада Одеського району Одеської області прийняла рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вбачається необхідним закрити провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 10.12.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:004:5145, :02:004:5168 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Молодіжненської сільської ради Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області.

Також суд апеляційної інстанції вирішив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 стосовно зобов`язання Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області на найближчому пленарному засіданні сесії розглянути клопотання ОСОБА_1 від 10.12.2020 та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки на час прийняття такого судового рішення відсутні підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень до вчинення певних дій.

Скасовуючи постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.10.2021 Верховний Суд зазначив, що в основу постанови суду апеляційної інстанції покладено обставину, яка не доведена належними доказами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Так, частиною другою статті 19 Конституцією України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом "в" частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту "г" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою цієї статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У цій частині статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом (частини друга статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надається відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. При цьому, чинним законодавством передбачено, що рішення про надання дозволу або відмову у наданні такого дозволу орган місцевого самоврядування приймає виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має посвідчення учасника бойових дій, що дає право на пільги передбачені законодавством, в тому числі на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

10.12.2020 року позивач звернувся до Великодолинської селищної об`єднаної територіальної громади Одеського району Одеської області з окремим клопотанням про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням - будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), комунальної власності, орієнтовною площею 0,25 га, виділену на викопіюванні, що знаходиться в районі та поруч із земельними ділянками за кадастровими номерами: :02:004:5145, :02:004:5168 (для визначення місцезнаходження бажаної земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах населеного пункту Молодіжненської сільської ради Одеського (раніше Овідіопольського) району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу.

До клопотання позивач додав: копію паспорта та ідентифікаційного номеру; копію документів, що посвідчують участь у АТО (копія посвідчення учасника бойових дій та копія довідки про участь у АТО); графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування (викопіювання з ДЗК); викопіювання з Генерального плану села Молодіжне з позначенням бажаної до відведення земельної ділянки; викопіювання плану зонування села Молодіжне з позначенням, що дана земельна ділянка відноситься до зони житлової забудови.

Листом від 11.01.2021 вих. №05/1-37 заявника було повідомлено про неможливість розгляду поданого клопотання, оскільки через реформу децентралізації в Україні Молодіжненська сільрада була об`єднана з Великодолинською, чим робота органів місцевого самоврядування на деякій час була заблокована.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що відповідач протиправно не розглянув клопотання позивача, оскільки станом на 21.01.2021 року відповідач був уповноваженим суб`єктом щодо розгляду поданого клопотання та зазначені ним підстави щодо не розгляду є формальними та такими, що не відповідають вимогам ЗК України.

Колегія суддів відхиляє, як безпідставні посилання апелянта на блокування роботи органів місцевого самоврядування на деякий час, оскільки, по-перше, відповідач зазначеним фактично стверджує про часткове припинення дії Конституції України, статтею 7 якої встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

По-друге, як визнається відповідачем, клопотання позивача було ним отримано ще до початку процесу реорганізації Молодіжненської сільської ради.

По-третє, під час розгляду даної справі судом першої інстанції, відповідач так і не спромігся виправити попущене ним порушення та розглянути клопотання позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тим самим не відновив його правове становище. Доказів протилежного в матеріалах справи відсутні.

З цього приводу варто наголосити, що суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення.

Виходячи з аналізу норм права, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, необхідно враховувати, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (пункт 4 частина друга статті 245 КАС України).

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту 4 частини другої статті 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За висновками Європейського Суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України").

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Попри те, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує останнього вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Натомість, застосування такого способу захисту прав, свобод та інтересів позивача як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, є правильним тоді, коли останній розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив у його задоволенні.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлені у справі, що розглядається обставини та докази, які такі обставини підтверджують, відсутні підстави вважати неправомірним рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Великодолинської селищної ради на найближчому пленарному засіданні сесії розглянути клопотання позивача від 10.12.2020 р. та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за цільовим призначенням.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо невірно обраного судом першої інстанції способу відновлення порушеного права, колегія суддів враховує, що згідно з позицією Верховного Суду (постанови від 04 вересня 2018 року у справі №826/1934/17, від 09 листопада 2018 року у справі №823/217/17 та від 11 грудня 2018 року у справі №826/8837/17) справи, які розглядаються за правилами адміністративного судочинства повинні максимально відповідати принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права, оскільки основна ідея/мета системи адміністративних судів полягає у тому щоб захистити "малу людину" від "великої держави", в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.

Таким чином, вимога стосовно ефективності повинна максимально враховуватися при розгляді зразкових справ.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Статтею 13 зазначеної Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зобов`язаний враховувати положення статті 13 Конвенції стосовно права на ефективний засіб юридичного захисту, під яким слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів (наслідків), дає найбільший ефект, забезпечує поновлення порушеного права та адекватним наявним обставинам.

Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №826/4175/16 Великої Палати Верховного суду від 12 лютого 2019 року у справі №826/7380/15 (провадження №11-778апп18).

Щодо висновків суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду, то варто зазначити таке.

Так, обов`язковість судового рішення та його виконання є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України, статтею 13 Закону №1402-VIII та статтею 14 КАС України.

Положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтею 382 КАС України. Статтею 382 КАС України встановлено спосіб здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що стаття 382 КАС України надає право суду, який ухвалив відповідне судове рішення, з метою забезпечення його належного виконання, застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання такого судового рішення у строк, встановлений судом, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Для застосування наведених процесуальних заходів повинні існувати відповідні правові підстави. Зокрема, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у порядку статті 382 КАС України може слугувати наявність у суду об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю судове рішення залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Як встановлено вище, відповідач у грудні 2020 року отримав клопотання позивача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У відповідності до положень частини сьомої статті 118 ЗК України таке клопотання підлягає розгляду у місячний строк, проте станом на 30.06.2021 (дата ухвалення рішення суду першої інстанції) розглянуто не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вжиття заходів судового контролю за виконанням рішення суду у цій справі.

Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат.

Так, у постанові від 13.05.2021 у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України щодо ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що: "Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України лише за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України".

Аналогічні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, від 28.10.2021 у справі №160/15983/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 (справа №815/1479/18), від 15.07.2020 (справа №640/10548/19), від 21.01.2021 (справа №280/2635/20).

Така ж правова позиція була викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 22.11.2019 у справі №910/906/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19), де зазначено, що оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до норм процесуального кодексу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про розподіл судових витрат представником позивача було надано Договір про надання правової допомоги №9/10-1 від 15.10.2020; опис юридичних послуг адвокатом Ковальчуком О.М. від 06.05.2021 року; акт прийому-передачі юридичних послуг адвокатом Ковальчуком О.М. позивачу від 06.06.2021 року; прибутковий касовий ордер №9/10-1 від 06.052021 року на суму 22000 грн.

Разом із заявою від 09.06.2021 року суду було надано акт прийому-передачі юридичних послуг, наданих адвокатом Ковальчуком О.М. позивачу, відповідно до якого надано наступні юридичні послуги:

1. Написання, підготовка, відправка сторонам та подача до суду відповіді на відзив по справі № 420/7591/21 всього 5000 грн.

2. Написання, підготовка, відправка сторонам та подача заяви про стягнення судових витрат по справі № 420/7591/21 - всього 1500 грн.

Загальна вартість наданих послуг 6500 грн.

На підтвердження оплати надано прибутковий касовий ордер № 9/10-1/2 від 09.06.2021 року на суму 6500 грн.

Відповідно до п. 2 цього Договору про надання правової допомоги, клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта на території України з метою набуття прав на землю та захисту, пов`язаних з цим прав та законних інтересів.

Пунктом 3 цього Договору встановлено, що адвокат та клієнт цим договором погоджують такі гонорарні відносини: зустріч та усна консультація з клієнтом 1000 грн./ година; складання та підготовка клопотань, заяв, запитів, адвокатських запитів 1500 грн./ один документ/1 година; написання позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду -15000 грн. один документ/6-10 година; написання заяв, клопотань та подача їх до суду 1500 грн. один документ/одна година; участь адвоката у судових засіданнях в судах першої інстанції 3000 грн. одна година/одне засідання; написання відповіді на відзив/відзиву/ заперечення в судах апеляційної інстанції 5000 грн./ один документ/ 3 години; участь адвоката у судових засіданнях в судах апеляційної 3000 грн./ 1 година; написання касаційної скарги 15000 грн./ один документ/5-10 годин; написання відповіді на відзив/відзиву/заперечення в судах касаційної інстанції - 5000 грн. один документ/3 години; участь адвоката у судових засіданнях касаційної інстанції - 5000 грн./ одна година.

Ураховуючи наведене, а також, що відповідач не надав суду доказів завищення витрат на правничу допомоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої частини в частині наявності підстав для стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не містять належних чи переконливих аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволенні адміністративного позову. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 2 травня 2024 року.