Справа № 380/6005/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/6005/23 пров. № А/857/23414/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року (головуючий суддя Хома О.П., м. Львів) у справі № 380/6005/23 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Офіс Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн. за весь час затримки такої виплати з 24.10.2014 по день її фактичної виплати 28.02.2023; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн. за весь час затримки такої виплати з 24.10.2014 по день її фактичної виплати 28.02.2023 відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.200 №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасну виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн. за весь час затримки виплати - з 09.10.2020 по день фактичного розрахунку 28.02.2023 із розрахунку 4409,20 грн. за один день.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону щодо порушення строків нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 10.01.2020. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2022 по день фактичної виплати 28.02.2023, з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.08.2022 по день фактичної виплати 28.02.2023, виходячи із середньоденного грошового забезпечення в розмірі 4409,20 грн., з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону та Офіс Генерального прокурора подали апеляційні скарги, в яких покликаються на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції у частині обмеження періоду нарахування компенсації шістьма місяцями із застосуванням ст.117 КЗпП України ( в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 ). Вказує, що суд безпідставно застосував норми КЗпП України , а не Закон України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, який встановлює механізм компенсації доходів та не обмежує період нарахування компенсації, окрім як строком невиплати нарахованого доходу.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що його дохід ( невиплачена йому заробітна плата за період з 24.10.2014 по 10.01.2020 ( період вимушеного прогулу )), розмір якого визначений постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.23 у справі №813/7713/14, якою стягнуто в його користь за період вимушеного прогулу (24.10.2014 - 10.01.2,57 грн середнього заробітку, не виплачений йому ні до 10.01.2020 ( дня винесення судом рішення про його поновлення на роботі ), ні до 08.10.2020 ( дня його звільнення з роботи за власним бажанням), а його виплату здійснено тільки 28.02.23, через 3 роки. Вказує, що індекс інфляції та зростання споживчих цін на товари та послуги за цей час зріс, він зазнав відповідних втрат, а тому має право на компенсацію втрати частини такого доходу.

Зазначає також, що відповідач здійснив остаточний розрахунок при звільненні його за власним бажанням 08.10.2020 не у день звільнення, а лише 28.02.2023, що свідчить про затримку розрахунку при звільненні.

Вважає, що судом першої інстанції помилково застосовано нову редакцію ст.117 КЗпП, яке обмежує період виплати за невчасний розрахунок при звільненні, а не ту, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин і передбачала таку виплату за весь період затримки розрахунку. Вважає, що є усі підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні ( невиплату у день звільнення - 08.10.2020 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн., стягнутого Восьмим ААС у справі про поновлення його на роботі), за весь час затримки такої виплати - з 09.10.2020 по 28.02.2023 із розрахунку 4409,20 грн. за один день.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, змінити та викласти пункти 3,4 резолютивної частини у наступній редакції: - зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 на суму 1099597,57 грн, за весь час затримки такої виплати з 24.10.2014 по день фактичної виплати 28.02.2023 відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159; - стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 1099597,57 грн., за весь час затримки виплати - з 09.10.2020 по 28.02.2023 із розрахунку 4409,20 грн за один день. В іншій частині просить залишити рішення без змін.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону в обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок №159 передбачають право на компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків його виплати, незалежно від того, як має виплачуватись такий дохід - у добровільному чи судовому порядку. Вважає, що право на компенсацію доходу, нарахованого в судовому порядку, позивач набуває після набрання законної сили таким судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум, які стягнуто на підставі цього рішення ( затримки виконання судового рішення ). Вказує, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки обов`язок прокуратури виплатити позивачу середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 1199597,57 грн. виник тільки 25.01.2023, коли остаточне судове рішення про відшкодування позивачу коштів за вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням 24.10.2014, набрало законної сили.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Офіс Генерального прокурора доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Законом № 2050-ІП наведено вичерпний перелік грошових доходів громадян, які підлягають компенсації у зв`язку з порушенням строків їх виплати на один і більше календарних місяців і цей перелік не містить такого доходу як середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнутий судовим рішенням про поновлення на роботі як компенсація особі за вимушений прогул. Зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, розраховується і стягується органом, який вирішує трудовий спір, тобто є спеціальним видом відповідальності роботодавця за незаконне звільнення, а також має разовий характер, тому на цю виплату згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не поширюються. Покликається на висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 17.03.21 у справі №П/811/1817/16, від 11.01.21 у справі №1540/3742/18, від 10.10.2019 у справі №369/10046/18 та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16.

Крім того, звертає увагу, що стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку виплати з вини роботодавця належних працівникові сум при звільненні, водночас, сума у 1199597,57 грн., яку позивач визначив як ту, яка належна йому при звільненні 08.10.20 і не виплачена, є встановленою судовим рішенням у справі № 813/7713/14 компенсацією за вимушений прогул у зв`язку з незаконним його звільненням 24.10.2014 та не пов`язана зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням 08.10.2020. Наголошує, що визначений судовим рішенням середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до складу сум, які підлягають виплаті працівникові при наступному звільненні у розумінні статті 116 КЗпП України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури.

На підставі наказу Генерального прокурора України № 1502к від 23.10.2014 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника військового прокурора Західного регіону України начальника слідчого управління у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 72 статті 36 КЗпП України.

Позивач, вважаючи своє звільнення із займаної посади незаконним, оскаржив його до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 у справі № 813/7713/14 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1502к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління у зв`язку з припиненням трудового договору за п.7-2 ст. 36 КЗпП України. Поновлено позивача на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління з 24.10.2014. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по день винесення рішення -10.01.2020 в розмірі 650 039,43 грн з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 16020,69 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року у справі №813/7713/14 скасовано в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 24.10.2014 року по 10.01.2020 року в розмірі 650039,43 грн. і в цій частині винесено постанову, якою стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 року по 10.01.2020 року в розмірі 994045,67 грн., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. У решті - рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року у справі №813/7713/14 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02.11.2021 змінено рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2020 у справі № 813/7713/14 і викладено їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а у частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 10 січня 2020 року в розмірі 994 045,67 грн - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду. В іншій частині - рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі № 813/7713/14 залишено без змін.

Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 21.09.2022 у справі № 813/7713/14 стягнув зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 1 201 601, 33 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 25.01.2023 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2022 у справі № 813/7713/14 змінив шляхом викладення абзацу 2 резолютивної частини наступного змісту: «Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 24.10.2014 - 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства».

На виконання судового рішення у справі № 813/7713/14 наказом Генерального прокурора № 401к 08.10.2020 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління.

Наказом Генерального прокурора від 08.10.2020 № 402 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») ОСОБА_1 звільнено з посади заступника військового прокурора Західного регіону України - начальника слідчого управління.

28.02.2023 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 у справі №813/7713/14 позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 по 10.01.2020 у розмірі 1199597,57 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Листом від 01.03.2023 №15-106ВИХ-23 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону повідомила ОСОБА_1 , що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 у справі №813/7713/14 з рахунків Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на користь позивача здійснено безспірне списання коштів у розмірі 448,74 грн. та 965 227,30 грн.

02.03.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати середнього заробітку за вимушений прогул, а також про нарахування та виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні 08.10.20 за період з 08.10.2020 по день виплати - 28.02.2023.

Відповідач листом від 14.03.2023 №21-72ВИХ-23 відмовив у нарахуванні вказаних виплат, оскільки на 2023 рік не передбачено коштів для вказаних виплат.

Не погодившись з відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги про зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у разі затримки їх виплати, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, виплачені позивачу на виконання судового рішення як середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020, є доходом в розумінні статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Також суд першої інстанції вказав, що ці кошти повинні були виплачуватись позивачу з 24.10.2014 по 10.01.2020, а виплачені лише 28.02.2023, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 у справі №813/7713/14, що свідчить про порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні і зумовлює зобов`язання відповідача компенсувати втрату частини таких доходів. При визначенні періоду, за який доходи підлягають компенсації, суд застосував статтю 117 КЗпП України ( в редакції станом на день розрахунку 28.02.2023 ), яка встановлює відповідальність роботодавця за невиплату з його вини належних звільненому працівникові коштів у строки, встановлені ст.116 КЗпП України, і вказав, що періодом компенсації має бути шість місяців до дня остаточного розрахунку 28.02.2023 з 28.08.2022.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2023 у справі №813/7713/14 встановлено право позивача на отримання виплати у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а виплата була здійснена лише 28.02.2023, тобто, не у день звільнення 08.10.2020, то це свідчить про затримку повного розрахунку з ОСОБА_1 і має наслідком відповідальність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону у вигляді сплати середнього грошового забезпечення за кожен день затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 4409,50 грн., встановленому судовим рішенням у справі №380/477/21. Покликаючись на те, що повний розрахунок з позивачем було здійснено після внесених 19.07.2022 змін у ч.1 ст.117 КЗпП України, суд зобов`язав Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців.

Надаючи правову оцінку судовому рішенню і обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із статтею 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтями 3, 4 Закону №2050-ІІІ передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Як визначено в пункті 3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для компенсації доходів за Законом № 2050-ІІІ є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та 2) виплата доходів.

При цьому колегія суддів зазначає, що у статті 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що слід розуміти під поняттям «доходи», на які поширюється дія цього Закону, однак вичерпного переліку критеріїв не встановлено. Зокрема, чітко вбачається, що такі доходи мають бути у грошовій формі, одержаними на території України і не мають разового характеру, тобто є періодичними, як пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо.

Крім того, з аналізу змісту Закону № 2050-ІІІ можна дійти висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню згідно цього Закону, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 , покликаючись на Закон № 2050-ІІІ, просив компенсувати йому втрачену частину доходів, які мали йому виплачуватись у період з 24.10.2014 до 10.01.2020 ( період перебування у вимушеному прогулі через незаконне звільнення ), але виплачені лише 28.02.2023, на виконання судового рішення про поновлення на роботі у справі №813/7713/14. Розмір доходів у цей період, який підлягає компенсації, позивач визначив у 1199597,57 грн., виходячи з середнього заробітку за період з 24.10.2014 до 10.01.2020, встановленого і стягнутого судовим рішенням у справі №813/7713/14 у його користь.

Співставляючи позовні вимоги та встановлені судом обставини справи із нормативним регулюванням компенсації втрат за невчасно виплачені доходи у Законі № 2050-ІІІ, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки грошові доходи позивача у період з 24.10.2014 до 10.01.2020, які мали бути виплачені йому у вигляді щомісячної заробітної плати, не виплачувались періодично у строки, встановлені законом, а виплачені із значною затримкою, то позивачу належить право на компенсацію за Законом № 2050-ІІІ.

Колегія суддів звертає увагу, що періодом невиплати доходів є період вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Незаконність звільнення позивача 24.10.2014 і перебування його у вимушеному прогулі до дня винесення рішення про поновлення на роботі 10.01.2020 є обставинами, які встановлені судовим рішенням у справі №813/7713/14, і не підлягають доказуванню. Ці обставини визнаються сторонами.

При цьому колегія суддів наголошує, що невиплата періодичних доходів у вигляді заробітної плати сталася не вини позивача, а у зв`язку з його незаконним звільненням з роботи, тобто саме незаконне звільнення ( винні дії відповідача ) позбавили позивача права щомісячно отримувати дохід за виконану роботу і стали підставою для відшкодування втрати доходу в судовому порядку.

Розмір невиплаченого доходу за період 24.10.2014 10.01.2020 становить 1199597,57 грн., що також встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

При цьому, слід зазначити, що визначати розмір невиплачених доходів, які підлягають компенсації ( чи у вигляді заробітної плати за кожен місяць затримки виплати, чи у вигляді суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого судом ) є диспозитивним правом позивача і не впливає на його право отримати компенсацію втрати частини доходів у випадку затримки їх виплати.

Доводи скаржника Офісу Генерального прокурора про те, що стягнутий за рішенням суду у справі про поновлення на роботі середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, оскільки має разовий характер і є спеціальним видом відповідальності роботодавця за незаконне звільнення, а тому до таких виплат гарантії Закону №2050-ІІІ не застосовуються, колегія суддів вважає помилковими, оскільки як вже зазначено вище, позивач просить компенсувати втрати за невчасно виплачені доходи, які незалежно від того, яка є їх природа ( чи це заробітна плата чи середній заробіток за час вимушеного прогулу ) є коштами, які мали бути виплачені позивачу у період з 24.10.2014 по 10.01.2020.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 , які є застосовними у даному спорі, оскільки визначають поняття і правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягають врахуванню судами.

Велика Палата зазначила, що у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, працівник вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Велика Палата визначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

Крім того, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, що спростовує доводи Офісу Генерального прокурора про незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду.

Отже, позивач має право отримати компенсацію невиплаченого йому з 24.10.2014 10.01.2020 доходу у розмірі 1199597,57 грн.. а відповідач обов`язок нарахувати і виплатити йому компенсацію.

Разом з тим, визначаючись із періодом нарахування компенсації, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст.ст.2, 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється за весь період невиплати доходу у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, а тому з врахуванням того, що позивачу дохід не виплачувався з 24.10.2014, а був виплачений 28.02.2023, то саме за цей весь період втрата частини доходів позивача має бути компенсована сумою, що визначена шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що норми КЗпП України про відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні не поширюються на спірні правовідносини, оскільки вони врегульовані спеціальним Законом Законом України №2050-ІІІ і висновки суду про відмову у позові в цій частині позовних вимог є помилковими, зробленими з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позову в цій частині у повному обсязі.

Щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні

Питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач на підставі ст.ст.116,117 КЗпП України просить стягнути в його користь з відповідача середній заробіток за затримку з ним розрахунку при його звільненні з роботи за власним бажанням 08.10.2020.

При цьому, коштами, які належать йому до виплати у зв`язку із таким звільненням (08.10.2020), позивач вважає суму, нараховану йому в судовому порядку, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку із його незаконним звільненням з роботи 24.10.2014.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, кошти у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1199597,57 грн., нараховані і стягнуті в судовому порядку з роботодавця, пов`язані із звільненням позивача з роботи 24.10.2014, не є коштами, на які мав право ОСОБА_1 при звільненні 08.10.2020 згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, а тому не належали до виплати ОСОБА_1 при звільненні 08.10.2020.

Разом з тим, до роботодавця за невчасну виплату таких коштів може бути застосована відповідальність за невиконання судового рішення,. оскільки обов`язок сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі визначеному органом, що розглядав трудовий спір, виникає у роботодавця лише з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили, тобто 25.01.2023.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта Офісу Генерального прокурора, що стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку виплати з вини роботодавця належних працівникові сум при звільненні, у той час як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020, встановлена постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 813/7713/14, не пов`язана зі звільненням ОСОБА_1 з посади з 08.10.2020, у зв`язку з чим середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до складу сум, які підлягають виплаті працівникові при звільненні згідно статті 116 КЗпП України.

Про інші кошти, які належали позивачу при звільненні 08.10.2020 і не виплачені відповідачем, позивач не зазначав і позовних вимог не заявляв.

Виходячи з аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 08.10.2020, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову з мотивів, викладених у цій постанові.

Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ст. 139 КАС України в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог (судовий збір за подання позову 1073,60 грн., за подання апеляційної скарги 1610,40 грн.).

Керуючись статтями 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону та Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2023 року у справі № 380/6005/23 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» .

Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону (, вул. Клепарівська, 20, м. Львів, 79007) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 10.01.2020 на суму 1199597,57 грн. за весь час затримки, починаючи з 24.10.2014 по день фактичної виплати 28.02.2023.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (, 79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар