Справа № 420/27286/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана поштою 03.10.2023 року) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 11 від 27.01.2021 року, а також Рішення №11 від 22.11.2021 року, щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до страхового стажу періоди роботи:

- з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, в Асоціації «АСКИС»,

- з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року в «МПЖасмін»,

- з 05.07.1997 року по 29.01.2002 року в «МПП Статус»;

призначити гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за віком з моменту першого звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України, а саме з 22.01.2021 року;

звільнити її від сплати судового збору на підставі ч.1, ст. 133 КАС України та п.3 ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір»;

поновити пропущений шестимісячний строк для звернення до Одеського окружного адміністративного суду з дійсною позовною заявою.

Ухвалами Одеського окружного адміністративного суду:

- від 11.10.2023 року позовну заяву залишено без руху;

- від 05.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області копію пенсійної справи позивача, у тому числі копію заяви ОСОБА_1 від 22.01.2021 року №266 з додатками.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року витребувано від ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) докази отримання нею у травні 2023 року рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 11 від 27.01.2021 року, а також №11 від 22.11.2021 року; витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) докази надсилання та/або вручення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) рішень № 11 від 27.01.2021 року, а також №11 від 22.11.2021 року; зобов`язано ОСОБА_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надати витребувані судом докази у строк 7 днів, з дня отримання ухвали суду.

27.03.2024 року відповідач подав заяву про виконання ухвали суду, в якій зазначив, що згідно службової записки відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління № 11492/03-16 від 25 березня 2024 року, електронна пенсійна справа (ЕПС) ОСОБА_1 (ЕПС № 11) не містить доказів щодо надсилання та/або вручення ОСОБА_1 рішень № 11 від 27 січня 2021 року та № 11 від 22 листопада 2021 року. Враховуючи викладене, відповідач не може виконати ухвалу суду в частині надання доказів надсилання/вручення ОСОБА_1 рішень №11 від 27 січня 2021 року та № 11 від 22 листопада 2021 року,оскільки у Головного управління такі докази відсутні.

02.04.2024 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява ОСОБА_1 , у якій позивачка просить не залишати позов без розгляду та зазначає, що вона пропустила шестимісячний строк звернення до суду із даним позовом у зв`язку з бездіяльність посадових осіб відповідача, які належним чином не повідомили її про прийняте рішення. Останнє рішення Головного управління про відмову у призначенні пенсії було винесене 22.11.2021 року а 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі Указа Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 було оголошено військовий стан, що також позбавило її можливості у відвідуванні Головного управління. Так і не дочекавшись відповіді від Головного управління на свої звернення, у травні місяці 2023 року позивачка була змушена у черговий раз звернутись до місцевого відділу звернень громадян Головного Управління, з метою з`ясування інформації з приводу розгляду її заяв на призначення пенсії за віком. Перебуваючи на особистому прийомі у фахівців Головного управління, дізналась, що їй було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з незарахуванням до її страхового стажу спірних періодів, які зазначені у позовній заяві, після чого фахівці Головного управління надали їй вищезгадані рішення про відмову у призначенні пенсії. (саме з цього моменту вона дізналась про рішення Головного управління про відмову у призначенні пенсії). Тому причини пропуску строку для звернення з позовною заявою до суду поважними та об`єктивними, та такими, які сталися не з її вини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 січня 2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 27 січня 2021 року відповідачем було винесено Рішення № 11 про відмову у призначенні пенсії, а також Рішення № 11 від 22.11.2021 року про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно записів в трудовій книжці, а саме: з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, оскільки дата звільнення з роботи не відповідає даті наказу на звільнення (30.09.1992 року); з 13.11.1992 року по 13.11.1994 року, оскільки печатка, що посвідчує даний запис не придатна до сприйняття змісту; з 05.07.1997 року по 29.01.2002 року, оскільки не вказана посада відповідальної особи, що посвідчила даний запис. Дії та рішення відповідача у даному випадку є протиправними та порушують її соціальні права, оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка й підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. У зв`язку з чим не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Орган, який призначає пенсію має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Натомість у даному випадку відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача.

Відповідач з позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що страховий стаж позивачки є недостатнім для призначення їй пенсії за віком та за розрахунком відповідача такий становить лише 19 років 10 місяців 3 дні. Незарахування позивачці до страхового стажу спірних періодів роботи у даному випадку є правомірним, а відтак не порушує соціальні права позивачки. Проаналізувавши записи, внесені до трудової книжки ОСОБА_1 . Головне управління дійшло висновку про неможливість зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, оскільки дата звільнення з роботи не відповідає даті наказу про звільнення. Також до страхового стажу позивача не були зараховані періоди роботи з 13.11.1992 по 31.11.1994 та з 05.07.1997 по 29.01.2002 рік, оскільки запис про звільнення позивача з 31.11.1994 року засвідчено нечитабельною печаткою, а запис про звільнення позивача з 29.01.2002 року засвідчений невстановленою особою (відсутня посада). Враховуючи грубі порушення законодавства ведення трудових книжок, зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача можливе виключно у разі надання до Пенсійного фонду України додаткових документів, які б підтверджували роботу позивача у спірні періоди. Проте, як стверджує відповідач, неналежне заповнення трудової книжки не позбавляє особу права на зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу, однак позивачем не надано пенсійному органу жодних допустимих доказів, передбачених п. 3 Порядку № 637.

Також у відзиві зазначено, що позивач пропустила процесуальний строк звернення до суду із даним позовом та й підстав для його поновлення не має, тому суд має застосувати відповідні заходи процесуального примусу.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 22 січня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Подільського об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви долучено наступні документи:

- довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру;

- паспорт;

- трудову книжку;

- довідку із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 року по день звернення;

- інші документи в 1 примірнику.

В розписці-повідомленні також визначено перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії, а саме: диплом (свідоцтво, атестат) про навчання строк подання до 21.04.2021 року; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, строк подання 21.04.2021 року.

На дату звернення 22.01.2021 року позивачці виповнилося повних 60 років

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №11 від 27.01.2021 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зазначено, що страховий стаж заявника складає 25 років 7 місяців (а.с.9).

Для вирішення питання щодо призначення пенсії за віком рекомендовано звернутись до Відділу обслуговування громадян №13 (сервісний центр) та надати додаткові документи про стаж до 21.04.2021 року. У разі надання необхідних додаткових документів до 21.04.2021 року пенсію буде призначено з дати заяви 22.01.2021 року. Якщо документи буде надано пізніше, пенсію буде призначено з дати повторного звернення.

Право на пенсію заявник набуде у разі підтвердження 26 років страхового стажу, за наявним стажем роботи 25 років після досягнення 63-х років.

17 листопада 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Подільського об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви долучено наступні документи:

- довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру;

- паспорт НОМЕР_2 ;

- довідку із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 року по день звернення;

- заяву про спосіб виплати пенсії (для виплати через банк);

- трудову книжку НОМЕР_3 .

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №11 від 22.11.2021 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії та зазначено, що страховий стаж особи складає 19 років 10 місяців 3 дні (а.с.10).

За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_3 :

з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, оскільки дата звільнення з роботи не відповідає даті наказу на звільнення (30.09.1992 року), що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 р.;

з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року, оскільки печатка, що посвідчує даний запис не придатна до сприйняття змісту;

з 05.07.1997 року по 29.01.2002 року, оскільки не вказана посада відповідальної особи, що посвідчила даний запис.

У рішенні зазначено, що вік заявниці 61 рік при необхідному для призначенні пенсії 59 років.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, вважаючи їх протиправними, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

З оскаржуваних рішень судом встановлено, що відмова у призначенні позивачці пенсії за віком зумовлено фактично відсутністю у неї достатнього страхового стажу. З огляду на це, одним із спірних питань у даній справі, що підлягає з`ясуванню судом є встановлення наявності правових підстав для зарахування ОСОБА_1 спірного страхового стажу.

Щодо правомірності незарахування позивачу періоду роботи з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, суд враховує наступне.

З наявної копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 судом встановлено, що позивача 22 січня 1991 року зараховано на посаду бухгалтера в асоціації «АСКІС» (запис № 16; наказ № 20 від 20.01.1991 року) та 13.11.1992 року звільнено із займаної посади за власним бажанням (запис № 17, наказ № 207 від 30.09.1992 року).

Відмовляючи у зарахуванні цього періоду роботи до страхового стажу позивач пенсійний орган вказав, що дата звільнення з роботи не відповідає даті наказу на звільнення, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 р.

З цього приводу суд зазначає, що на момент цього спірного періоду діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (дата втрати чинності 29.07.1993 року).

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім стаж позивача для зарахування при вирішення питання призначення пенсії за віком.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17.

Дійсно, із наданої копії трудової книжки вбачається певна невідповідність між зазначеною датою звільнення позивача і датою видання наказу. Однак суд додатково звертає увагу відповідача, що будь-яких інших записів у цей період трудова книжка позивача не містить, що на думку суду доводить те, що правильною датою звільнення слід вважати саме 13.11.1992 року. Такий висновок суду спирається та те, що трудова книжка ОСОБА_1 не містить в період з 30.09.1992 року по 13.11.1992 року відомостей про те, що у вказаний період вона була працевлаштована. Більш того, наступний запис в трудовій книжці позивачки датований саме 13.11.1992 року, що на думку суду підтверджує правильність висновку що вірною датою звільнення є саме 13.11.1992 року.

Суд зважає на те, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, що позивача було звільнено з посади бухгалтера асоціації «АСКІС» саме 30.09.1992 року, а не 13.11.1992 року.

Разом із тим, суд наголошує, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Однак, суд констатує, що ні матеріали справи, ні копія пенсійної справи позивачки не містять доказів щодо реалізації відповідачем своїх повноважень для встановлення дійсних обставин трудової діяльності ОСОБА_1 . Також відповідачем не надано суду жодного пояснення із доказами стосовно неможливості перевірки й уточнення виявлених суперечностей за зазначений період, що свідчить про неналежну реалізацію владних повноважень пенсійним органом.

У постанові від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а Верховний Суд зазначив про те, що орган, що призначає пенсію, за наявності сумнівів має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви, прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, за встановлених обставин та наявного правового регулювання, суд робить висновок, що незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року є протиправним з вищевикладених мотивів, тому наявні правові підстави для зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 цей спірний період роботи до страхового стажу.

Щодо правомірності незарахування позивачу періоду роботи з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року, суд враховує наступне.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 судом встановлено, що її 13 листопада 1992 року зараховано на посаду комірниці (запис № 18; наказ № 15 від 13.11.1992 року) та звільнено у зв`язку з переведенням до МП «Жасмин» (запис № 19; наказ № 13 від 31.11.1994 року).

Відповідач вказаний стаж трудової діяльності позивачки не зарахував з тих підстав, що печатка, яка посвідчує даний запис не придатна до сприйняття змісту.

У період внесення записів про роботу позивача у спірні періоди після 1993, порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Згідно з пунктом 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до абзацу 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

У тому разі, коли у трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем. Вкладиш вшивається у трудову книжку, заповнюється і ведеться власником або уповноваженим ним органом за місцем роботи працівника у такому ж порядку, що і трудова книжка. Вкладиш без трудової книжки недійсний (п. 3.1 Інструкції №58).

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за недоліки заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати непідтвердженим стаж позивача за спірний період.

Суд наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питання надання пенсії за віком.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року відповідач покликається лише на те, що проставлена печатка підприємства є нечитабельною та при цьому відповідач фактично не спростовує того факту, що у вказаний період позивач дійсно працювала комірницею.

При цьому, суд додатково зважає на те, що позивачкою вживалися заходи щодо отримання додаткових підтверджуючих документів роботи у вказаний період, однак згідно листа Державного архіву Одеської області Одеської обласної державної адміністрації за № 6034/06-21 від 09.12.2021 року та листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 25.08.2023 року № 2120-А-11.1-21 відповідні документи до архівних установ не надходили.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить висновку про те, що дії відповідача про не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року є протиправними, оскільки у даному випадку пенсійний орган застосував при вирішенні соціального питання позивача надмірний формалізм, а відтак наявні правові підстави для зобов`язання зарахувати вказаний період роботи до страхового стажу позивача.

Щодо правомірності незарахування позивачу періоду роботи з 05.07.1997 року по 29.01.2002 року, суд враховує наступне.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 судом встановлено, що її 05 липня 1997 року зараховано на посаду головного бухгалтера (запис №22; наказ № 19 від 05.07.1997 року) та звільнено за власним бажанням 29.01.2002 року (запис № 23; наказ № 7 від 29.01.2002 року) в МПП «Статус».

Відмовляючи у зарахуванні вказаного періоду роботи до страхового стажу відповідач зазначив, що у посвідчених записах не вказана посада відповідальної особи.

За змістом пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Із вищенаведених записів у трудовій книжці позивачки судом встановлено, що такі містять підпис та печатку підприємства, однак відомості про особу, яка заповнювала трудову книжку, відсутні.

Втім, на думку суду, означений недолік не є суттєвим, оскільки сам по собі не спростовує факту роботи позивача у вказаному підприємстві. До того ж матеріали справи взагалі не містять жодного належного та допустимого доказу зі сторони відповідача, що позивач у вказаний період не здійснювала трудову діяльність. Отже зазначена ГУ ПФУ в Одеській області підстава для незарахування ОСОБА_1 вказаного періоду роботи до страхового стажу не є достатнім чином вмотивованою та обґрунтованою у зв`язку із чим суд погоджується із посиланням позивача, що такі дії є протиправними та вбачає правові підстави для зобов`язання відповідача зарахувати вказаний період роботи до страхового стажу позивача.

Суд додатково наголошує, що рішенню про призначення або відмови у призначенні особи пенсії, має передувати виконання уповноваженою службовою особою низки дій, спрямованих на уточнення та перевірки інформації, відображеної у документах, наданих заявником разом із заявою про призначення пенсії, а також перевірки таких відомостей на предмет їх достовірності та достатності. Саме ж по собі рішення, прийняте за результатами розгляду відповідної заяви є завершальним етапом процедури з оформлення та призначення пенсії. Таким чином, на особу (заявника) покладається лише обов`язок зібрання та подачі певного (визначеного) переліку документів, тоді як саме працівнику сервісного центру належить дотримуватися міри необхідної поведінки щодо аналізу та надання оцінки змісту та обсягу поданої інформації. Та у разі виявлення неточностей, суперечностей, розбіжностей чи недостатності відомостей (даних) для прийняття відповідного рішення, вживати заходи, визначені Порядком 22-1.

Таким чином, суд констатує, що ГУПФ України в Одеській області безпідставно не зарахувало ОСОБА_1 до страхового стажу загалом 08 років 5 місяців 7 днів, а саме: 1 рік 9 місяців 23 дні за період з 22.01.1991-13.11.1992; 2 роки 19 днів за період з 13.11.1992-31.11.1994; 4 роки 6 місяців 25 днів за період з 05.07.1997-29.01.2002.

З урахуванням вищенаведеного загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 28 років 3 місяці 10 днів, з яких 19 років 10 місяців 3 дні не є спірним та 08 років 5 місяців 7 днів підлягає зарахуванню на підставі судового рішення.

Як вже встановлено судом, підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком слугувало те, що у ОСОБА_1 недостатньо страхового стажу для призначення пенсії. При цьому, в оскаржуваному рішенні № 1 від 22.11.2021 року зазначено необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який становить 26 років.

Враховуючи вказане, а також те, що за висновками суду при розгляді даної справи дійсний страховий стаж позивача складає 28 років 3 місяці 10 дні, то прийняті відповідачем рішення про відмову в призначенні пенсії за віком є протиправними та підлягають скасуванню з тих підстав, що зазначені підстави відмови не знайшли свого підтвердження та спростовані в судовому процесі.

Щодо позовних вимог про зобов`язання призначити пенсію за віком з 22.01.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Під час офіційного з`ясування обставин справи судом встановлено, що позивач має достатній страховий стаж для призначення їй пенсії за віком, а тому пенсійний орган повинен прийняти рішення про призначення такої соціальної виплати. Додатково суд звертає увагу, що оскільки орган пенсійного забезпечення, маючи у розпорядженні належним чином підтверджений стаж ОСОБА_1 , не має жодної іншої альтернативи як призначити пенсію за віком, то зобов`язання державного органу призначити пенсійну виплату не є втручанням у його дискреційні повноваження, а дозволить остаточно вирішити спір між сторонами, який фактично вже триває у часі досить тривалий період.

При цьому визначаючись із датою призначення ОСОБА_1 пенсії за віком суд враховує вимоги ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та погоджується із позивачем, що пенсія має бути призначена з 22.01.2021 року з дати звернення до органу пенсійного забезпечення із відповідною заявою. Такий висновок суду обґрунтовується тим, що як під час подання первинної заяви, так і в подальшому прийняті рішення відповідача є незаконними та фактично позивач мала право на призначення їй пенсії з 22.01.2021 року, однак саме через протиправні дії суб`єкта владних повноважень соціальна виплата своєчасно не була їй призначена.

Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем процесуального строку звернення до суду, то такі доводи слід визнати безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частини третя статті 122 КАС України).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані приписами ст.123 КАС України.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Приписи ст.122 КАС України визначають відлік процесуального строку звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відтак, строк для оскарження позивачем наказів про звільнення та про зміну дати звільнення і його відлік розпочинається з дня, коли позивач дізнався чи мав дізнатися про оскаржувані накази.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми КАС не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Так, за обставинами даної адміністративної справи, позивач оскаржує рішення пенсійного органу, які були прийняті 27.01.2022 року та 22.11.2021 року. Із позовом ОСОБА_1 звернулася поштою 03.10.2023 року та при цьому у позовній заяві позивач покликалася на те, що оскаржувані рішення нею отримані на руки лише у травні 2023 року.

На виконання вимог ухвали суду від 19.03.2024 року відповідачем не було надано суду доказів вручення та/або надіслання оскаржуваних рішень позивачу; навпаки, у заяві від 27.03.2024 року зазначено, що такі докази відсутні; матеріали справи не містять будь-яких доказів на спростування тверджень позивача про те, що такі рішення були отримані нею лише у травні 2023 року.

З огляду на вищевикладене суд приходить висновку, що позивачем строк звернення до суду дотримано, тому підстав для залишення позову без розгляду немає.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, за встановлених обставин та наявного правового регулювання даний адміністративний позов є обґрунтованим, а відтак його належить задовольнити, а наведені стороною відповідача доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, інших витрат сторонами не понесено, їх розподіл між сторонами не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 11 від 27.01.2021 року та рішення № 11 від 22.11.2021 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віклм.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до страхового стажу періоди роботи з 22.01.1991 року по 13.11.1992 року, з 13.11.1992 року по 31.11.1994 року; з 05.07.1997 року по 29.01.2002 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за віком з 22 січня 2021 року.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян