Справа № 320/7077/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7077/24 Головуючий у 1 інстанції - Перепелиця А.М.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Оксененка О.М., Шведа Е.Ю.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- стягнути з виконавчого комітету Кам?янець-Подільської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2018 в справі № 369/11467/16-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту правового супроводу та контролю Кам?янець-Подільської міської ради, за період з 20 травня 2020 року по 14 жовтня 2020 року включно у сумі 164 626, 93 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху; встановлено позивачу для усунення недоліків десятиденний строк з дня вручення даної ухвали шляхом надання до суду заяви про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду із зазначенням доказів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - повернуто.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 ОСОБА_1 та виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду; відповідач просить змінити ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024, виклавши її мотивувальну частину у відповідності до норми матеріального права щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, застосувавши статтю 236 Кодексу законів про працю України, іншу частину даної ухвали - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги позивача необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Мотивами оскаржуваної ухвали є те, що позивачем був без поважних причин пропущений місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України. При цьому, в заяві на усунення недоліків позовної заяви позивачем не обґрунтовано поважності причин пропущення такого строку.

Позивач у своїй скарзі, як на підставу дотримання строків звернення до суду, зазначає, що, у даному випадку, повинні застосовуватись положення статті 233 КЗпП України, а не положення статті 122 КАС України.

Відповідач у своїй скарзі зазначає, що при винесенні ухвали про повернення позовної заяви позивачу суд першої інстанції застосував в мотивувальній частині ухвали нормативно-правове обґрунтування, яке не стосується предмету позовних вимог в поданій позовній заяві. Так, в мотивувальній частині ухвали про повернення позовної заяви від 19.03.2024 судом першої інстанції зазначається порядок застосування строків позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та посилається на частину 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, в той же час, предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2018 по справі № 369/11467/16-а, тобто, обставини, які регулюються статтею 236 Кодексу законів про працю України. Отже, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а саме застосовано норму закону, яка не підлягає застосуванню до відповідного предмету спору, а тому до мотивувальної частини даної ухвали необхідно застосувати норми закону у відповідності до предмету спору.

Колегія суддів частково не погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вважає доводи відповідача обґрунтованими, а позивача безпідставними, враховуючи наступне.

За змістом положень статті 236 Кодексу законів про працю України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 Кодексу законів про працю України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В той же час відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на час звернення позивача до суду) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки: «Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в даному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України».

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19).

Відтак, оскільки середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, то строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові по справі № 380/2355/20 від 28.05.2021.

Вказане свідчить про помилковість доводів позивача про те, що в даному випадку строк звернення до суду не обмежується будь-яким строком.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, дане судове рішення прийнято Великою Палатою Верховного Суду за інших обставин справи та правовідносин, з огляду на наступне.

Дослідивши зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів встановила, що предметом позову у вказаній справі № 755/12623/19 було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, у даній справі за позовом ОСОБА_1 предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання судового рішення про поновлення його на роботі.

Зазначені відмінності у фактичних обставинах справи виключають можливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12623/19.

Також, не беруться колегією суддів до уваги і посилання позивача у своїй апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18.01.2024 у справі 240/5105/23, оскільки ця справа не є релевантною та спірні правовідносини склалися щодо інших обставин. Зокрема, у вказаній справі предметом було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що є предметом даної справи.

Крім вищезазначеного, колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду в кожному конкретному випадку необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як свідчать матеріали справи, 20.05.2020 позивачу було відомо про порушення своїх прав, за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом, місячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку такої виплати розпочав свій відлік 21.05.2020 та сплинув 21.06.2020.

В той же час, до суду з даним позовом ОСОБА_2 звернувся лише у лютому 2024 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України.

При цьому, посилання позивача у заяві про поновлення строку до суду, як на підставу дотримання строків такого звернення, на те що, у даному випадку, повинні застосовуватись положення статті 233 КЗпП України, а не положення статті 122 КАС України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як було зазначено вище, строк звернення до суду за вирішенням даного публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України та відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах статті 233 КЗпП України.

В огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви.

В той же час, як вірно було зауважено виконавчим комітетом Кам`янець-Подільської міської ради у своїй апеляційній скарзі, при винесенні ухвали про повернення позовної заяви позивачу суд першої інстанції застосував в мотивувальній частині ухвали нормативно-правове обґрунтування, яке не стосується предмету позовних вимог в поданій позовній заяві.

Так, в мотивувальній частині ухвали про повернення позовної заяви від 19.03.2024 судом першої інстанції зазначається порядок застосування строків позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та посилається на частину 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, в той же час, предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.11.2018 по справі № 369/11467/16-а, тобто, обставини, які регулюються статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта - виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму закону, яка не підлягає застосуванню до відповідного предмету спору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 4 ст. 317 КАС України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про повернення позовної заяви, однак останній не вірно застосував до спірних правовідносин норми права, а тому колегія суддів вважає, що ухвала Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 підлягає зміні в частині мотивів, з яких виходив суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Оксененко О.М.

Швед Е.Ю.

Повний текст постанови виготовлений 03.05.2024.