Справа № 240/300/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 травня 2024 року

м. Київ

справа №240/300/22

адміністративне провадження № К/990/25789/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Губської О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами як суд касаційної інстанції справу № 240/300/22

за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова про визнання дій та бездіяльності Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова протиправним та зобов?язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Токарєвої М.С.

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2023 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді - Сторчак В.Ю., суддів Граб Л.С., Полотнянко Ю.П.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова (далі - відповідач, Військовий інститут), в якому просив:

1.1. визнати протиправними дії Військового інституту щодо невизнання права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

1.2. зобов?язати Військовий інститут визнати його право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

1.3. визнати протиправною бездіяльність Військового інституту щодо невнесення змін у графік відпусток на 2021 рік і незатвердження додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

1.4. зобов?язати Військовий інститут внести зміни в графік відпусток на 2021 рік і затвердити йому додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батьку двох дітей віком до 15 років;

1.5. зобов?язати Військовий інститут після внесення змін у графік відпусток на 2021 рік надати на його адресу витяг з цього графіку в частині, що стосується його.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що як батько двох дітей до 15 років має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, встановлену статтею 19 Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР). Позивач 26.11.2021 подав відповідачу клопотання, в якому просив визнати його право на додаткову соціальну відпустку та внести в графік відпусток на 2021 рік, підстава - мати дітей, як фізична особа-підприємець, не скористалася таким правом. Відповідач відмовив у вказаному клопотанні через особливий період в Україні та статус позивача як військовослужбовця. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення змін у графіку відпусток на 2021 рік і відсутність затвердження додаткової відпустки ОСОБА_1 . Стверджує, що рішення прийняте відповідачем необґрунтовано та з порушенням норм Конституції та законодавства України, що своєю чергою перешкоджає позивачу реалізувати його право на відпустку в один із таких способів: 1) безпосереднє надання йому відпустки після закінчення особливого періоду; 2) грошова компенсація відпустки.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

3. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується посвідченням офіцера, виданого 14.07.2017 Житомирським військовим інститутом імені С.П. Корольова (особистий номер ).

4. Позивач 26.11.2021 звернувся до Військового інституту з клопотанням про визнання його права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без врахування святкових та вихідних днів, відповідно до статті 19 Закону № 504/96-ВР, про внесення змін в графік відпусток на 2021 рік та надання його витягу в частині, що стосується позивача. До клопотання було додані копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довідки про склад сім`ї № 649/205 від 14.08.2018.

5. Листом від 07.12.2021 № 519/4429 Військовий інститут, керуючись нормами чинного законодавства та рішеннями відповідних судів про дію на території України особливого періоду, беручи до уваги, що позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, займає відповідну посаду, відмовив позивачу в задоволенні зазначеного клопотання, вказавши, що визнання його права та затвердження змін до графіку відпусток на 2021 рік з врахуванням щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів є неможливим.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

6. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28.02.2023, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023, у задоволенні позову відмовлено.

7. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в цій справі позивач не довів факт порушення його законних прав та інтересів відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

7.1. За висновком судів обох інстанцій, оскільки позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, займає відповідну посаду, тому визнання його права та затвердження змін до графіку відпусток на 2021 рік з врахуванням щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів є неможливим.

7.2. Так, судами зауважено, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням щодо передчасного обов`язку надання йому у 2021 році відпустки, що, в свою чергу суперечить пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті.

7.3. За оцінкою суду апеляційної інстанції, відповідь Військового інституту, викладена у листі від 07.12.2021 № 519/4429 є такою, що не порушує його законного права на відпустку, оскільки припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується, зокрема пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та Законом № 504/96-ВР.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

8. Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій з посиланням на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2023 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

9. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

9.1. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за вищевказаним пунктом скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

9.2. За доводами цієї касаційної скарги стверджується, що висновки судів попередніх інстанцій щодо того, що звернення позивача за визнанням права на додаткову соціальну відпустку згідно зі статтею 19 Закону № 504/96-ВР суперечить пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, суперечить висновкам щодо застосування цієї норми, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 згідно яких припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права.

10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.08.2023 відкрите касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою.

11. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 01.05.2024 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

11.1. Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03.08.2023 про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою отримана відповідачем 09.08.2023, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням за номером 096. Правом подати відзив на касаційну скаргу Військовий інститут не скористався, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку.

Позиція Верховного Суду

12. Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

13. Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

14. Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

15. Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

16. Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц тощо).

17. Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).

18. Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

19. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

20. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).

21. Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

22. В обґрунтування доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України ОСОБА_1 указує, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, викладені у постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

23. Проаналізувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у зазначеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке.

24. У справі № 620/4218/18, на застосуванні висновків у якій наполягає позивач, Верховний Суд визначив обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права:

- позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;

- відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;

- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

25. Тож, висновки у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

26. Так, у справі № 620/4218/18 Великої Палати Верховного Суду висновувала, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

27. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

28. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила і на тому, що відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

29. У підсумку Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

30. Повертаючись до обставин цієї справи необхідно зазначити, що позивач продовжує проходити військову службу за контрактом, предмет позову не стосується виплати компенсації при звільненні за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону № 504/96-ВР.

31. У межах цієї справи, як вказує сам позивач, не є спірним питання надання йому відпустки тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років на підставі статті 19 Закону № 504/96-ВР.

32. Оскільки позивач у цій справі не звільнений з військової служби, право на виплату компенсації при звільненні за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, в останнього не виникло.

33. Беручи до уваги зазначене обставини справи № 240/300/22 не підпадають під ознаки типової, що визначені Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18.

34. Таким чином правовідносини у зразковій справі № 620/4218/18 не є подібними до розглядуваної справи № 240/300/22, а відтак висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у ній, не можуть слугувати прикладом (не)правильного застосування норм матеріального права.

35. Отже доводи ОСОБА_1 про необхідність врахування при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у справі № 620/4218/18, є необґрунтованими.

36. За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

37. Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження належить закрити.

38. Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

39. Решта доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та висновків судів попередніх інстанцій, поряд із цим відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

40. З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження № К/990/25789/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у справі № 240/300/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

В.М. Соколов

О.А. Губська

Судді Верховного Суду