Справа № 120/12484/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

07 травня 2024 р. Справа № 120/12484/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

14.08.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства енергетики України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що з 29.01.2020 року працював на посаді головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України.

Вказав, що 08.05.2023 року звернувся із заявою про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу".

Наказом №173-к від 12.05.2023 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України за угодою сторін та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, однак, грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (допомога на оздоровлення) за період роботи з 04.07.2022 року по 12.05.2023 року виплачено не було.

Крім цього, на переконання позивача, оскільки йому не виплачені всі належні суми при звільненні, він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 21.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

22.04.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що 08.05.2023 року позивачем подано заяву про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу".

Вподальшому, цього ж дня, позивач звернувся до Управління роботи з персоналом з проханням повернути його заяву про надання відпустки та надав заяву на звільнення від 08.05.2023 року, в якій просив звільнити його з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України за угодою сторін, відповідно до частини 2 статті 86 Закону України "Про державну службу".

Наказом №173-к від 12.05.2023 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України за угодою сторін та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, з яким останній ознайомився у день звільнення та отримав трудову книжку.

Платіжним дорученням №392 від 12.05.2023 року позивачу проведено виплату коштів в сумі 16845, 22 грн. а саме - грошова компенсація за 38 календарних днів невикористаної відпустки в сумі 22158, 94 грн. та утримано із заробітної плати зайво виплачені кошти за першу половину травня (авансу) в сумі 1231, 72 грн.

Крім цього вказав, що у відповідача відсутні підстави для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відсутній сам факт отримання позивачем щорічної основної відпустки.

З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

24.04.2024 року та 26.04.2024 року представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України з 29.01.2020 року, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

08.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу".

Вподальшому, 08.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України з 12.05.2023 року.

Наказом №173-к від 12.05.2023 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України за угодою сторін та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

На переконання позивача, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не видання наказу про нарахування та виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічної основної оплачуваної відпустки. Крім цього, оскільки йому не виплачені всі належні суми при звільненні, він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015 року (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із статтею 7 Закону №889-VIIІ державний службовець має право на: належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 5) відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Відповідно до статті 57 Закону №889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Отже, державний службовець має право на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до статті 57 Закону № 889-VIII.

Згідно зі статтею 59 Закону №889-VIII щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Державні гарантії права на відпустки працівників, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР від 15.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР).

Частиною 1 статті 2 Закону №504/96-ВР визначено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Про прив`язку такої відпустки до робочого року законодавець веде мову також у частині другій статті 12 цього Закону.

Так, відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону №504/96-ВР щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Наведене кореспондується з частинами 6, 7 статті 79 Кодексу законів про працю України.

Системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки або частини такої відпустки.

При цьому, підстава виникнення права на отримання грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки пов`язана із настанням факту відпрацьованого робочого року.

Порядок надання щорічних відпусток, який визначений нормами статті 10 Закону України "Про відпустки", також передбачає правило, що відпустка надається з прив`язкою до відповідного робочого року, відпрацьованого особою. Частиною 9 вказаної статті також встановлено, що щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Відповідно до статті 79 Кодексу законів про працю України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків враховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Судом встановлено, що 08.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу".

Вподальшому, 08.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України з 12.05.2023 року.

Згідно з відомостями, що містяться в табелі обліку використання робочого часу за травень 2023 року, у період з 08.05.2023 року по 12.05.2023 року позивач перебував на робочому місці повний робочий день.

Наказом №173-к від 12.05.2023 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору мобілізаційної роботи Міністерства енергетики України за угодою сторін та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, зокрема, за 26 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 04.07.2022 року по 12.05.2023 року.

Таким чином, заява позивача від 08.05.2023 року про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, не реалізована, оскільки позивач з 08.05.2023 року по 12.05.2023 року перебував на робочому місці, а наказом №173-к від 12.05.2023 року звільнений з посади за угодою сторін.

Верховний Суд у постанові від 23.02.2021 року у справі №П/811/1858/16 дійшов висновків, що згідно з положеннями статті 57 Закону №889-VIIІ підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік. Чинні положення законодавства не пов`язують виплату такої грошової допомоги з тривалістю отриманої державним службовцем частини щорічної відпустки та не встановлюють заборону виплати вказаної допомоги під час отримання працівником відпустки тривалістю менше 14 календарних днів. Отже, у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки незалежно від кількості днів такої відпустки.

Крім цього, відповідно до листа Мінсоцполітики України №2416/0/101-17 від 19.09.2017 року "Щодо грошової допомоги на оздоровлення", під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік. Грошову допомогу не можна ділити на частини, і вона виплачується один раз на рік однією сумою під час надання будь-якої з частин щорічної відпустки. Якщо працівник не використав минулорічну відпустку і, відповідно, йому не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, її можливо здійснювати, але тільки за рахунок економії фонду оплати праці та без утисків для інших працівників. Подією, у зв`язку з якою призначається матеріальна допомога на оздоровлення, є щорічна основна відпустка та підставою нарахування допомоги є заява та наказ.

Таким чином, матеріальна допомога для оздоровлення видається до відпустки або її частини незалежно від того, за який вона період. За своєю суттю матеріальна допомога прив`язана до бюджетного періоду, а не до конкретного періоду відпустки та така допомога за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного року у кошторисі не передбачена, що свідчить про можливість її виплати до щорічної відпустки лише один раз на рік.

Зазначена позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 року у справі №813/2559/18.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.06.2018 року у справі №824/360/16-а, в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Суд зауважує, що право особи на відпочинок у формі щорічної основної відпустки є невідчужуваним та імперативно забезпечується відповідними правовими гарантіями обов`язковості надання відпустки або, у виняткових випадках, її грошовою компенсацією у встановленому законодавством порядку.

Наведене свідчить, що питання про виплату грошової допомоги на оздоровлення вирішується одночасно з проханням надати відпустку. Можливості отримати таку допомогу поза межами відпустки, як окрему виплату, закон не передбачає.

Таким чином, оскільки заява позивача від 08.05.2023 року про надання частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів, з виплатою грошової допомоги, не реалізована, а наказом №173-к від 12.05.2023 року позивача звільненено з посади та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, зокрема, за 26 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки, щорічна основна оплачувана відпустка позивача компенсована.

Отже, з врахуванням того, що матеріальна допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки видається до відпустки або її частини, у відповідача відсутні правові підстави для виплати такої допомоги.

Беручи до уваги вище вказані норми трудового законодавства України та зазначені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог цій частині.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що спір у даній справі стосувався наявності права позивача на виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог щодо нарахування та виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні щорічної основної відпустки, позовна вимога про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович