Справа № 160/73/24
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2024 рокуСправа №160/73/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рищенка А.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
01.01.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову у повторному розгляді заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути справу про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 від 21.01.2022 з врахуванням правового висновку викладеному в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2023 по справі № 160/7704/23 та подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця з дня набрання законної сили рішення суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 відкрито провадження у справі № 160/73/24 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
26.01.2024 на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що у ГУ ДМС у Дніпропетровській області відсутні підстави для повторного розгляду заяви позивача від 21.01.2022 року про надання дозволу на імміграцію, оскільки жодними нормами чинного законодавства стосовно регулювання суспільних відносин у сфері імміграції не визначено автоматичного повторного розгляду заяви у випадку скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію.
05.02.2024 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводів, викладених в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
Згідно положень ст. 262 КАС України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою республіки Білорусь, що підтверджується паспортом громадянина республіки Білорусь НОМЕР_1 , дата видачі 22.07.2016.
27.11.2019 між громадянкою республіки Білорусь ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
27.10.2021 позивач отримала посвідку № НОМЕР_3 на тимчасове проживання на території України зі строком дії до 21.10.2022.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 21.01.2022 позивач зареєстрована з 02.08.2021 за адресою: АДРЕСА_1 .
21.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.
26.01.2022 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень" по справі громадянина ОСОБА_1 , були надіслані відповідні запити до регіонального органу СБУ, робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Державної прикордонної служби України.
Згідно з відповідями відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП України в Дніпропетровській області, Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Дніпропетровській області заперечення про надання дозволу на імміграцію відсутні.
26.01.2022 Чечелівський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області направив до УСБУ в Дніпропетровській області запит №1215-102/1215-22 щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на постійне проживання в Україні.
27.05.2022 Чечелівський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області повторно направив до УСБУ в Дніпропетровській області запит №1215-249/1215-22 щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на постійне проживання в Україні.
15.12.2022 Чечелівський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області направив до УСБУ в Дніпропетровській області заяву-анкету ОСОБА_1 №400040026.
10.02.2023 Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області отримало лист УСБУ в Дніпропетровській області від 06.02.2023 №55/2-1114вах.нт, в якому зазначено, що Управління СБ України у Дніпропетровській області відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України» отримало інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволом на імміграцію недоцільно, на підставі ст. 10. п.6 Закону України «Про імміграцію».
10.02.2023 Чечелівський відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області склав висновок, затверджений т.в.о.начальника Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину республіки білорусь ОСОБА_1 .
В пункті 1 висновку зазначено про прийняття рішення відносно громадянки республіки білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі №160/7704/23 скасовано та прийняти нову постанову якою позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 10.02.2023 року №8230 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Представником позивача направлено до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області адвокатський запит від 15.12.2023 №151223/аз-1, в якому останній просив: 1. Повідомити про здійснені заходи щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну після винесення Третім апеляційним адміністративним судом постанови від 28.11.2023 по справі № №160/7704/23 2. У випадку прийняття нового рішення надати належним чином завірену копію відповідного рішення. 3. У випадку повторної відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну детально повідомити причини, які стали підставою для прийняття такого рішення. 4. У випадку відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну надати копії документів, які стали підставою для прийняття такого рішення. 5. Відповідь на адвокатський запит та копії запитуваних документів надіслати на електрону адресу .

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надало відповідь на адвокатський запит представника позивача за вих. № 1201.3.4-23752/12.3-23 від 22.12.2023, яким повідомлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року по справі № 160/7704/23 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі №160/7704/23 - скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Чечелівського відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 10.02.2023 року №8230 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

У позовних вимогах не було зазначено зобов`язання ГУ ДМС у Дніпропетровській області повторно розглянути справу про надання дозволу на імміграцію в Україну або надати дозвіл на імміграцію в Україну гр. ОСОБА_1 . Також повідомляємо, що на ОСОБА_1 не розповсюджуються вимоги статті 14 Закону України « Про імміграцію» від 07.06.2001.

Отже, представник позивача, фактично не погоджуючись із не розглядом заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, звернувся із позовом до суду.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частинами 1, 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема: 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначають норми Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», який передбачає підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію, дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках передбачених законами України.

Згідно з п. 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 визначено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 10 Порядку №1983 визначено, що іноземець або особа без громадянства, або законний представник мають право повторно звернутися до територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС після зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм відмовлено в прийнятті документів, за умови перебування в Україні на законних підставах.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про імміграцію», особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Логіко-граматичне тлумачення приписів чинного законодавства, дає змогу дійти висновку, що отримання дозволу на імміграцію передбачає виключно «активну» форму поведінки заявника.

Тобто вищенаведені норми вказують, на ту обставину, що органи міграційної служби набувають певний обсяг прав та обов`язків лише у випадку звернення особи із відповідною заявою про надання дозволу на імміграцію.

Більш того, суд зауважує, що чинне законодавство не містить норм, які встановлюють обов`язок органу міграційної служби щодо повторного розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію у випадку скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Однак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

До таких висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 22.08.2019 у справі №288/1557/16-а та у постанові від 10.09.2021 року у справі №826/13497/17. Ці висновки Верховного Суду стосуються узагальненої правової оцінки питання права на судовий захист у адміністративному судочинстві, умов та порядку реалізації цього права, а тому можуть бути застосовані й до справи, яка розглядається.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що на момент звернення представника позивача до суду із даною позовною заявою відповідач не порушував права та законні інтереси позивача.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під час перевірки правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: чи прийняті вони з використанням повноважень та спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискредитації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь яким несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи докази надані сторонами, суд відзначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи сторін не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені ст. 295 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А. Ю. Рищенко