Справа № 620/3581/24
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2024-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/3581/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) 11.03.2024 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить визнати протиправними та скасувати пункти 4, 6, 9 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.02.2024 №66 ''Про результати службового розслідування за фактом виходу з ладу БМП-2, стройовий №504'' в частині застосування до нього, як командира 1 взводу забезпечення навчального процесу роти забезпечення навчального процесу школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_1 дисциплінарного стягнення у виді догани та притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності на суму 45420,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що матеріали службового розслідування не містять відомостей в чому полягала протиправна поведінка позивача, яким шляхом завдана шкода, в який часовий термін, форма вини, що виключає можливість притягнення його до матеріальної відповідальності. Крім того, БМП-2, стройовий №504, заводський №Е04ЖТ5814, з номером двигуна Х09КТ7690, наказом командира в/ч НОМЕР_1 і актом приймання-передачі позивачу не передавався. Вказаний БМП є трофейним майном, формуляр (паспорт) на БМП не вівся. Позивач наголошує, що в ході службового розслідування не було враховано, що машина за рішенням командира в/ч НОМЕР_1 знаходилась в іншому місці дислокації, розташованому на відстані 10 км від частини, тому він не мав фізичної змоги кожного дня контролювати яким чином відбувається її експлуатація. Так, контроль за технічним станом БМП здійснювали керівники з проведення занять з водіння, ОСОБА_1 лише реагував на заявки. Також позивач наголошував про невірне визначення відповідачем суми завданих збитків, оскільки воно здійснювалось з урахуванням вартості нового двигуна, без врахування ступеня його зносу, у той час як відповідно до матеріалів службового розслідування двигун БМП лише пошкоджений і підлягав ремонту.

Додатково позивач зазначив про порушення відповідачем процедури проведення службового розслідування, а саме: акт службового розслідування складено 12.02.2024, а затверджено 06.02.2024; порушено строки проведення службового розслідування. Також, в/ч НОМЕР_1 порушено вимоги пунктів 1, 3, 21 Інструкції, затвердженої Міністерством оборони України від 17.08.2017 №440, щодо обліку трофейного БМП, що виключає можливість віднесення вказаної техніки до військового майна частини.

Ухвалою судді від 14.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов, витребувано у відповідача додаткові докази по справі.

Копію ухвали вручено представнику відповідача 22.03.2024, про що свідчить підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

У встановлений судом строк в/ч НОМЕР_2 відзив на позов та витребувані документи не подала.

Відповідно до положень статей 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, суд враховує такі обставини.

Молодший лейтенант ОСОБА_1 з 16.05.2023 проходить службу на посаді командира взводу забезпечення навчального процесу роти забезпечення навчального процесу школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_1 (а.с. 12).

Із наявного в матеріалах справи акту службового розслідування №675, датованого 12.02.2024 (а.с. 14-31), встановлено, що: 02.12.2023 до командира в/ч НОМЕР_1 надійшов рапорт від начальника логістики-заступника командира в/ч НОМЕР_1 з клопотанням по суті рапорту начальника служби забезпечення та експлуатації військової техніки в/ч НОМЕР_1 , із проханням призначити службове розслідування по факту виходу з ладу БМП-2, стройовий №504, заводський №Е04ЖТ5814.

Підставою для подання вказаного рапорту стало те, що 09.11.2023 по поверненню з відрядження механік-водій 2 відділення забезпечення навчального процесу 1 взводу забезпечення навчального процесу роти забезпечення навчального процесу школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , який відповідно до акту технічного стану військового майна від 01.08.2023 №42/1 прийняв БМП-2, №Е04ЖТ5814 (трофейна), під час перевірки та підготовки до виїзду на заняття виявив, що система охолодження машини була заповнена водою. Двигун запускається після восьмої-дев`ятої спроби. При цьому, показник заряду акумуляторних батарей був у нормі, стартер працював нормально.

Про вказані обставини ОСОБА_2 доповів ОСОБА_1 , який одразу зробив заявку до служби забезпечення та експлуатації військової техніки в/ч НОМЕР_1 на виконання ремонтних робіт

Перед наступним заняттям ОСОБА_2 не зміг запустити двигун, про що також доповів ОСОБА_1 .

В період з 28.11.2023 по 02.12.2023 представниками в/ч НОМЕР_3 проведені роботи та виявлені несправності: двигун не провертається, при перевірці масляного фільтру грубої очистки виявлено металеву стружку. Відповідно до акту виконаних робіт від 03.12.2023 №2, складеного представниками в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_3 , причиною несправності вказано: «Сезонне обслуговування не проводилось. При перевірці було виявлено, що система охолодження заправляється водою. Машина не запустилась, двигун не провертається». Також зазначено про проблеми в роботі котла підігріву двигуна, системи охолодження, ежектора, масляної системи. Разом з тим, вказано, що вибір ОВТ підлягає подальшій евакуації та вивченню і ремонту в стаціонарних ремонтних підрозділах.

В рамках ремонту БМП-2 був повністю замінений двигун № НОМЕР_4 на інший. Двигун №Х09КТ7690 в несправному стані повернутий до в/ч НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, за наслідками службового розслідування зроблено висновок, що відсутність належного контролю за обслуговуванням, експлуатацією та ремонтом військової техніки ОСОБА_3 , а також неналежне виконання ним службових обов`язків призвели до виходу з ладу БМП-2, заводський номер № НОМЕР_5 . Форма вини непрямий умисел.

Враховуючи наведене, на підставі статті 48 розділу ІІ, статті 55 розділу ІІІ, керуючись статтею 8 розділу І Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України», за порушення вимог статей 11, 16, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_3 запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності, а на підставі статті 5 розділу ІІ Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» - до обмеженої матеріальної відповідальності за шкоду, нанесену державі.

Викладені в акті службового розслідування висновки реалізовані наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 12.02.2024 №66, пунктом 4 якого на ОСОБА_3 накладено дисциплінарне стягнення «Догана»; пунктом 6 притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності на суму 45420,00 грн., пунктом 9 начальнику фінансово-економічної служби-головному бухгалтеру наказано стягнути з ОСОБА_3 45420,00 грн. (а.с. 13).

Вважаючи вищевказані пункти наказу протиправними, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Командир взводу (групи, башти) в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність взводу (групи, башти) та успішне виконання ним бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за збереження і стан озброєння, боєприпасів, техніки та майна взводу (групи, башти), за підтримання внутрішнього порядку у взводі (групі, башті) (стаття 119 Статуту).

Відповідно до статті 120 Статуту командир взводу (групи, башти) зобов`язаний. У тому числі підтримувати особовий склад взводу (групи, башти), озброєння і техніку в постійній бойовій готовності; стежити за наявністю і правильною експлуатацією, обслуговуванням і збереженням озброєння, техніки, спорядження, речового та іншого майна у взводі (групі, башті) і не менше ніж раз на два тижні особисто проводити їх огляд і перевірку наявності; готувати особовий склад взводу, озброєння й техніку до виходу на кожне навчання чи заняття, а також перевіряти їх наявність і стан після повернення із занять і навчань.

Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України", дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначає Порядок, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі Порядок; у редакції, чинній на момент проведення службового розслідування).

Так, пунктом 1 Розділу ІІ Порядку визначено, що службове розслідування призначається у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку).

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІІ Порядку службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Згідно із пунктом 1 Розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 Розділу V Порядку в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

В свою чергу, пунктом 7 Розділу І Порядку встановлено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.09.1999 №1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до статті 1 Закону України від 03.10.2019 №160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон №160-ІХ, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Частиною першою статті 1 Закону №160-ІХ визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;

пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Статтею 3 Закону №160-ІХ установлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Положеннями статті 5 Закону №160-ІХ установлено, що командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.

Розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, визначається на день видання наказу про притягнення особи до обмеженої матеріальної відповідальності.

Розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду (стаття 7 Закону №160-ІХ).

У статті 8 Закону №160-ІХ зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Таким чином, суд зазначає, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

При цьому, аналізуючи положення Закону №160-IX, суд зауважує, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

З урахуванням того, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, та оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності до позивача, тому суд вважає, що відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою.

Відповідно до матеріалів справи висновки відповідача про наявність підстав для притягнення позивача до матеріальної відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування, під час якого було встановлено, що внаслідок відсутності належного контролю позивачем дотримання правил експлуатації військової техніки та бездіяльності щодо закріплення належним чином БМП-2, заводський номер № НОМЕР_5 , на період відрядження солдата ОСОБА_2 за іншим військовослужбовцем, державі було нанесено матеріальні збитки.

Вартість завданих державі внаслідок пошкодження двигуна БМП-2 збитків встановлена відповідно до довідки-розрахунку від 01.02.2024 №1 (а.с. 32).

Разом з тим, суд звертає увагу, що у спірному наказі, виданому відповідачем, жодним чином не зазначено, які саме дії позивача призвели до пошкодження майна. Також, службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем (на думку відповідача) правопорушення, внаслідок якого державі було завдано шкоди. Суд звертає увагу, що оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності, то відповідачем мав би бути доведений склад правопорушення.

Відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина саме позивача у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до матеріальної відповідальності.

При цьому, службовим розслідуванням не встановлено прямого причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням позивачем обов`язків військової служби, а формальне посилання відповідача на те, що позивач обіймає посаду командира взводу забезпечення навчального процесу роти забезпечення навчального процесу школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_6 , не може бути належним та допустимим доказом притягнення до матеріальної відповідальності.

Крім того, проаналізувавши зміст акту службового розслідування №675, суд звернув увагу на те, що під час вирішення питання про притягнення позивача до відповідальності не було надано оцінку всім встановленим обставинам щодо виходу з ладу техніки.

Так, виріб БМП-2 (трофейний) відповідно до акту від 01.08.2023 прийнятий технічно справним, але в неповній комплектації солдатом ОСОБА_2 .

У період з 09.10.2023 по 09.11.2023 ОСОБА_2 був відряджений на навчання в 169 навчальний центр «Десна» імені князя ОСОБА_4 . На момент вибуття у відрядження машина була технічно справна та залишена ним особисто на стоянці танкодрому в/ч НОМЕР_1 .

На час відсутності ОСОБА_2 , відповідно до усного наказу командира роти забезпечення навчального процесу школи індивідуальної підготовки в/ч НОМЕР_1 майора ОСОБА_5 , до управління БМП-2, заводський номер № НОМЕР_5 , був допущений солдат ОСОБА_6 (з пояснень самого ОСОБА_5 , а.с. 17).

У висновку службового розслідування зазначено, крім іншого, про бездіяльність позивача щодо закріплення належним чином БМП-2, заводський номер № НОМЕР_5 , на період відрядження солдата ОСОБА_2 за іншим військовослужбовцем. Однак, в акті службового розслідування, на підставі відібраних пояснень, відображено, що закріплення військовослужбовця за БМП-2 здійснювалось майором ОСОБА_5 , який усним наказом допустив до управління машиною солдата ОСОБА_6 . Тобто питання обслуговування техніки в період відсутності ОСОБА_2 було врегульовано.

Більш того, майор ОСОБА_5 під час службового розслідування пояснив, що сезонне технічне обслуговування БМП-2 проводилось згідно визначеного у в/ч НОМЕР_1 графіку. Сезонне обслуговування проводив солдат ОСОБА_6 . У жовтні 2023 року майором ОСОБА_5 отриманий і в подальшому виданий солдату ОСОБА_6 тосол.

Разом з тим, під час службового розслідування солдат ОСОБА_6 допитаний не був, як і не було встановлено, чому замість виданого тосолу в систему охолодження було заправлено воду, ще й в меншій кількості за встановлену норму (35 л при нормі 52 л). Також майстрами виявлено ряд недоліків в роботі ежектора, масляної системи.

Проблеми в роботі машини виявлені ОСОБА_2 після повернення з відрядження, який відразу доповів позивачу про стан техніки. У свою чергу, позивач зробив заявку до служби забезпечення та експлуатації військової техніки в/ч НОМЕР_1 на виконання робіт.

Також в акті службового розслідування міститься посилання на наказ командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.10.2023 №32 «Про переведення озброєння та військової техніки на зимовий період експлуатації» (а.с. 16).

Відповідно до опису вказаного наказу обов`язок організувати та здійснити заходи сезонного обслуговування по переведенню озброєння та військової техніки на режим зимової експлуатації у період з 09.10.2023 по 30.10.2023 було покладено на начальника служби забезпечення та експлуатації військової техніки озброєння логістики в/ч НОМЕР_1 .

Докази доведення ОСОБА_1 вказаного наказу матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, суд вважає, що висновок в/ч НОМЕР_1 про заподіяння саме позивачем державі шкоди, у зв`язку із чим він має нести обмежену матеріальну відповідальність, є необґрунтованим, протиправним і не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

За наведених обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування пунктів 6, 9 наказу від 12.02.2024 №66, яким ОСОБА_1 притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності на суму 45420,00 грн., задовольнити.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу в/ч НОМЕР_1 від 12.02.2024 №66, суд зазначає таке.

Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут).

Згідно із статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство.

Згідно із частиною першою статті 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

За приписами частини першої статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Пунктом «б» статті 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: догана.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-85 Дисциплінарного статуту.

Статтею 86 Дисциплінарного статуту встановлено, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що військова дисципліна ґрунтується, зокрема на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, проте суд наголошує, що будь-яке порушення військової та/або виконавчої дисципліни повинно бути доведеним, обґрунтованим, повинно бути враховано характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Відповідно до змісту спірного наказу від 12.02.2024 №66 пунктом 4 позивачу оголошено догану на підставі статті 48 розділу ІІ, статті 55 розділу ІІІ Дисциплінарного статуту за порушення вимог статей 11, 16, 58, 59, 111, 112 Статуту.

Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено, що внаслідок неналежного виконання саме позивачем посадових обов`язків вийшов з ладу БМП-2 (трофейний).

Суд наголошує, що заходи реагування у виді дисциплінарного стягнення є результатом встановлення істини у певній події, яка порушує вимоги дисципліни або належності виконання покладених на особу обов`язків з проходження служби. Такі заходи мають на меті попередити особу про необхідність дотримання встановлених до неї вимог, а також про можливість застосування більш суворого дисциплінарного стягнення у випадку повторних порушень дисципліни, що повинно спонукати службовця належним чином виконувати свої обов`язки та попередити, що усі наступні порушення не будуть залишені поза увагою.

Посилання у наказі від 12.02.2024 №66 на порушення позивачем вимог статей 11, 16, 58, 59, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є загальними та неконкретизованими, адже з їх викладу неможливо встановити, які саме службові обов`язки не виконав позивач.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу від 12.02.2024 №66 мають бути задоволені.

Щодо доводів позивача про недотримання відповідачем строків проведення службового розслідування, суд звертає увагу на таке.

Статтею 85 Дисциплінарного статуту установлено, що службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Відповідно до описової частини акту (а.с. 14) службове розслідування призначено наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.12.2023. Надалі наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 04.01.2024 №29 продовжено службове розслідування.

Враховуючи наведене, з огляду на вимоги Дисциплінарного статуту, службове розслідування за фактом виходу з ладу БМП-2 мало бути завершено до 04.02.2024, однак акт складений 12.02.2024, тобто поза межами встановлених строків.

Також суд звертає увагу, що дійсно, за незрозумілих обставин та норм права, акт складено 12.02.2024, а затверджено раніше 06.02.2024.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги мають бути задоволені.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункту 41) щодо якості судових рішень.

Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (пункт 268).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір про надання правничої допомоги від 16.02.2024; акт про приймання-передачу наданої правничої допомоги від 29.02.2024; квитанцію від 29.02.2024 №0009215; ордер на надання правової допомоги. Відповідно до наданих суду документів, сума гонорару адвоката становить 25 000,00 грн. (а.с. 54-57).

Однак, суд зазначає, що спір, який виник між сторонами, віднесений Кодексом адміністративного судочинства України до справ незначної складності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову, а відтак, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 10 000,00 грн., що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат саме у зазначеному розмірі.

Крім того, матеріалами справи підтверджено понесення позивачем витрат на сплату судового збору в сумі 1211,20 грн.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати в загальній сумі 11211,20 грн. (1211,20 грн. судовий збір, 10 000,00 правнича допомога).

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати пункти 4, 6, 9 наказу Військової частини НОМЕР_1 від 12.02.2024 №66 «Про результати службового розслідування за фактом виходу з ладу БМП-2 стройовий №504».

Стягнути з рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 11211 (одинадцять тисяч двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 травня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ).

Суддя С.В. Бородавкіна