Справа № 320/1247/23
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1247/23 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Кобаля М.І., Маринчак Н.Є.,

за участю секретаря: Чорної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року (розглянута у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі - відповідач) в якому просить: визнати протиправним рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 08.12.2022 №7042/669 щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну; скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 08.12.2022 №7042/669;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області надати дозвіл на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду та норм чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки ним до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області неправдиві відомості та підроблені документи не подавались, а відповідачем з цього приводу жодних роз`яснень надано не було. Також, як стверджується позивачем, при винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано, що позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу має доньку ОСОБА_2 , проживала у м. Донецьк, 22.06.2004 шлюб між було розірвано. Крім того, позивач зауважив, що на території України проживає донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України та онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином України, що відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дає позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, оскаржуване рішення - скасуванню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка Російської Федерації, паспорт серії № НОМЕР_1 виданий 03.06.2019 строком дії до 03.06.2029, перебуваючи в Україні на законних підставах, про що свідчить штамп перетину державного кордону 14.11.2021 у пункті пропуску «Гоптівка».

03.12.2021 ОСОБА_1 звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є матір`ю громадянки України та надала документи.

Родинні стосунки та належність дочки Позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до громадянства підтверджується повторним Бориспільським свідоцтвом про народження сері НОМЕР_2 виданим 19.11.2021 відділом державної реєстрації цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та паспортом громадянина України № НОМЕР_3 від 14.02.2019 строком дії до 14.02.2029 орган видачі 1444.

Позивач проживає та має намір зареєструватися за адресою: АДРЕСА_1 за згодою власниці житла.

Також, Позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію вказала зазначену адресу, як місце проживання в Україні.

На підставі запиту Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення неправдивих відомостей.

На підставі вказаного, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2022 №7052/669, яким ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись з вказаною вище відмовою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Так, підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні позивачеві дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2022 № 7052/669, як визначив відповідач є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 02. 08. 22 № 51/1-11/121-410 який не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення мною протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України та не містить об`єктивної інформації щодо конкретних дат здійснення перевірки щодо мого проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи не встановлено коли саме була здійснена перевірка місця мого проживання Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київської області.

В матеріалах справи наявні заява ОСОБА_1 від 03.12.2021 року в якій остання просить надати дозвіл на імміграцію у зв`язку із тим, що донька громадянка України, надані позивачем та донькою документи, запити про отримання відносно позивача інформації, відповіді на такі запити, висновок за результатами розгляду заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в України.

Отже, відповідач, як це вбачається з рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в України від 08.12.2022 року відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україні на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», не пояснюючи у самому рішення ніяких обґрунтувань щодо відмови.

З матеріалами справи, які надані відповідачем вбачається висновок за результатами розгляду заяви громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до якого головний спеціаліст відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вважає відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в України.

Приймаючи такий висновок головний спеціаліст відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вказує що позивач свідомо надала неправдиві відомості щодо місця свого проживання, виходячи з наступного, що відповідно відповіді від головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в який зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення неправдивих відомостей.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповіді Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 02.08.22 № 51/1-11/121-410 зазначено слово може свідчити про свідоме зазначення ОСОБА_1 неправдивих відомостей, але така відповідь не містить ніяких підтверджень, що позивачем навмисно зазначені неправдиві відомості щодо місця мого проживання в Україні.

Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області висловило свої припущення щодо можливого свідчення про свідоме зазначення мною неправдивих відомостей та саме ці припущення головний спеціаліст відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області покладено в основу своїх висновків, далі у висновку посадова особа відповідача вказує: «Слід зазначити, що відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є житло, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З аналізу статей 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що особа повинна реєструвати саме місце свого фактичного проживання».

Відповідно до вимог ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно- правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Публічно-правові відносини між позивачем та відповідачем виникли з 03.12.2021 року, коли позивач звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з чим відповідач повинен застосовувати закони України які діяли на час правовідносин, а саме чинні редакції станом на 03.12.2021 року, але аналізуючи висновки та відзив встановлено, що відповідач застосовує норму закону, яка не діяла 03.12.2021 року, а саме посилання на статтю 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції Закону від 10. 12. 2015 р. № 888 - VIII, якою було визначено термін місця проживання ( саме цей термін застосовано відповідачем у висновку та відзиві ), але на момент звернення до відповідача 03.12.2021 року відповідно до Закону від 05. 11. 2021 року № 1871 - IX термін місце проживання було викладено у новій редакції, а саме: « місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги », далі стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була виключена на підставі Закону України від 05.11.2021 року № 1871 - XI, який набрав чинності 01. 12. 2021 року.

Посадова особа зазначаючи та аналізуючи норми статей 3 та 6 які на час виникнення правовідносин не діяли ( 03.12.2021 рік ), застосувала такі норми закону для обґрунтування свого висновку щодо свідомого надання неправдивих відомостей щодо місця свого проживання, що є не припустимим в порозумінні вимог ч.2 ст. 19 Конституції України, які зобов`язують діяти виключно у спосіб що передбачений Конституцією та законами України.

Таким чином, станом на 03.12.2021 року місцем проживання визначено житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Далі у висновку зазначено, що зазначаючи адресу фактичного проживання в Україні є необхідність надати до ДМС України довідки про реєстрацію місця проживання або нотаріально завіреної згоди власника приміщення, де він мешкає, щодо подальшої реєстрації іноземця, після отримання посвідки та наводить міркування оскільки власники приміщень, де фактично проживають іноземці, ухиляються від надання таких документів, останні звертаються до посередницьких структур та осіб, які реєструють їх спеціально придбаних або орендованих квартирах.

Щодо посилання відповідача у висновку про необхідність надання нотаріально завіреної згоди власника приміщення, де позивача мешкає, щодо подальшої реєстрації іноземця, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначені посилання не знайшли свого підтвердження та спростовуються тим, що зазначена вище згода наявна у матеріалах справи, а також надано самим відповідачем, а міркування що власник приміщення, де фактично проживають іноземці, ухиляється від надання таких документів жодним належним доказом не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим такі міркування фактично є вигаданими, та самим відповідачем у висновку встановлено, що я проживаю за зазначеною адресою за згодою власниці житла.

Щодо Указів Президента України від ЗО. 08. 2017 № 256/2017 «Про рішення Ради національної безпеки України від 10. 07. 2018 «Про посилення контролю за в`їздом в Україну, виїздом з України іноземців та осіб без громадянства, додержання ними правил перебування на території України» та від 17. 03. 2018 № 72/2018 «Про рішення Ради національної безпеки України» від 01. 03. 2018 «Про невідкладні заходи з нейтралізації загроз національної безпеки у сфері міграційної політики» то відповідні заходи визначені такими нормативно-правові актами під час перевірки моєї заяви від 03. 12. 2021 року та надані відповідні відповіді, які знаходяться у матеріалах справи та які не містять будь яких відомостей що мною скоєні будь які правопорушення на території України та я є особою причетною до діяльності іноземних спеціальних служб та радикально налаштованих екстремістських організацій, у зв`язку з чим такі міркування є тільки припущеннями та спростовуються насамперед наявними в матеріалах справи доказами та відповідними відповідями.

Як встановлено з висновку відповідача та підтверджується матеріалами справи, останній вказує, що ОСОБА_1 перебуває в Україні на законних підставах, родинні стосунки та належність дочки ОСОБА_2 підтверджено, що позивач проживає та має намір зареєструватися за адресою: АДРЕСА_1 за згодою власниці житла, визнаючи такі обставини встановленими.

Щодо фактичного проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

14.11.2021 року позивач приїхала до доньки ОСОБА_2 в Україну та з першого дня проживала у доньки за адресою АДРЕСА_1 де проживаю досі.

24.11.2021 року донька надала нотаріально посвідчену згоду на реєстрацію мого постійного місця проживання та постійне проживання у належній доньці на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

03.12.2021 року позивач відповідачу подала заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, в якій зазначила саме цю адресу де фактично постійно проживаю.

З наданих пояснень позивача встановлено, що 03.12.2021 року остання знаходилася дома, ніхто за зазначеною адресою не приходив, будь-яких повідомлень не залишав. Зазначено, що проживаючи у квартирі я постійно у ній не знаходилася у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 виходить до магазинів для здійснення покупок, з онуком до дитячого майданчику який розташований у дворі іншого будинку, а після 24.02.2022 року під час повітряної тривоги ходить до укриття, яке знаходиться у іншому будинку.

Позивач також посилається на те, що на зазначену адресу надходять поштові відправлення, зокрема поштове відправлення № 627 від відповідача про надсилання копії оскаржуваного рішення та поштове відправлення № 640 від відповідача про надсилання мені відзиву на позовну заяву.

Відповідно до приписів ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено що свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом, з урахуванням таких норм я маю права не находитися у квартирі постійно, а маю право відвідувати магазини, гуляти з онуком, здійснювати заходи щодо збереження життя та здоров`я ховаючись під час тривог в укритті.

Відповідно до статті 26 Конституції України, частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Положеннями статті 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Згідно частин п`ятої, шостої статті 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються, зокрема: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (пункт 4 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію»).

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідно до змісту якої дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (пункт 10 Порядку № 1983).

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього

Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону. Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку № 1983).

Так, матеріалами справи встановлено, що підставою для відмови позивачеві у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок відповідача від 08.12.2021 про те, що ОСОБА_1 свідомо надала неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Такий висновок відповідачем сформовано на підставі листа Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 02.08.22 № 51/1-11/121-410, в якому повідомлено, що за заявленою адресою позивач фактично не проживаю, що може свідчити про свідоме зазначення мною неправдивих відомостей.

При цьому, на підтвердження обставин проживання за вказаною адресою при зверненні до відповідача з відповідною заявою позивачем було надано відповідачу нотаріально посвідчену згоду власника квартири ( доньки ) на проживання та реєстрацю постійного місця жительства за вказаною адресою та відповідачем у моєму паспорті на сторінці 44 було здійснено відповідний запис з зазначенням місця проживання в Україні.

Тобто, з урахуванням зазначеного та відповідно до матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у наданні мені дозволу на імміграцію в Україну є інформація, викладена в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 02.08.22 № 51/1-11/121-410.

Проте, дані, які зафіксовані у наведеному листі, є суперечливими відносно документів, наданих позивачем.

У свою чергу, за пунктом 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» обставиною, за якою дозвіл на імміграцію не надається, є зазначення особою в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київської області від 02.08.22 № 51/1-11/121-410 не міститься жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення ОСОБА_1 протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.

Таким чином, в основу спірного рішення відповідача покладені неналежні дані, які вказують на те, що ОСОБА_1 було надано свідомо неправдиві відомості про місце свого проживання на території України.

Натомість, згідно абзацу, п`ятого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції чинної на час звернення до відповідача з заявою ) місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідачу було надано нотаріально посвідчену згоду доньки ( як власника квартири ) на постійне проживання та реєстрації місця постійного проживання з відповідним витягом на підтвердження права власності на квартиру.

Відтак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем також були надіслані запити з метою отримання інформації відносно позивача та у матеріалах справи наявні листи Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12. 01.2022 р. № 91-421/0/18-22, Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у місті Києві від 21 січня 2022 року № 236/125/29/01-2022, якими не встановлено підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 620/1055/21:

« 37. Верховний Суд зауважує, що аналіз положень статті 10 Закону України «Про імміграцію» дає суду підстави для висновку, що чинним законодавством підставою для ненадання дозволу на імміграцію визначено свідоме надання неправдивих відомостей. Однак, відповідач для визначення дій позивача як свідоме надання неправдивих відомостей врахував лише відповідь Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідачем не надано доказів про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України, а тому у відповідача були відсутні підстави для прийняття спірного рішення, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.»

Отже, з урахуванням викладеної правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 620/1055/21, адміністративне провадження № К/9901/33260/21 у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про відмову у наданні мені дозволу на імміграцію в Україну врахувавши при ухваленні такого рішення лише відповідь Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.

Відповідач відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має обов`язок застосовувати норму права, викладену у постановах Верховного Суду, яку застосовує у своїй діяльності та відповідно до правовий позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 620/1055/21, адміністративне провадження № К/9901/33260/2, Верховним Судом було надано аналіз положень статті 10 Закону України «Про імміграцію» та зроблено висновок, що чинним законодавством підставою для ненадання дозволу на імміграцію визначено свідоме надання неправдивих відомостей, що в свою чергу для застосування такої норми та прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну не достатньо врахування лише одного листа від відповідних структур та оскільки здійснюючи свою діяльність відповідач застосовує норми ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що представником відповідача не надано доказів того, що з ОСОБА_1 спілкувались та залучали у тому числі перекладача.

Вказане вище також, не міститься у оскаржуваному рішенні щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів зазначає, що в оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте в порядку письмового провадження. Таким чином не з`ясованим лишився стан здоров`я ОСОБА_1 , наявність хвороби у останньої та використанням послуг перекладача під час розгляду справи, оскільки остання не розуміє української мови, що безпосередньо встановлено під час розгляду справи у судовому засіданні.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідачем прийнято протиправне рішення від 08.12.2022 року № 7042/669 щодо відмови у наданні мені дозволу на імміграцію в Україну та не надано жодного допустимого доказу на підтвердження того факту що позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості чи подані підроблені документи.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області надати дозвіл на імміграцію в Україну з урахуванням висновків суду та норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, Білозірська сільська рада наділена дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за Білозірською сільською радою, які вона застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При вирішенні спору суд бере до уваги неприпустимість підміни судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Відтак, колегія суддів зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення надання дозволу на імміграцію в Україну, є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в зазначеній частині, так як на зазначеній стадії до повноважень відповідача входить право (обов`язок) надати дозвіл на надання дозволу на імміграцію в Україну, чого у даному випадку позивач не вимагає.

Отже, оскільки адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, яким у даному випадку є Центральне міжрегіональное управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, тому позовна вимога про зобов`язання відповідача прийняти рішення не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовують правомірність висновків суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального права, тому наявні підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 08.12.2022 №7042/669 щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області розглянути заявою ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію Україну.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 06 травня 2024 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: М.І. Кобаль

Н.Є. Маринчак