Справа № 320/6994/23
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2024-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 травня 2024 року

м. Київ

справа № 320/6994/23

адміністративне провадження № К/990/14858/24

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е.,

перевіривши касаційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2023 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року

у справі №320/6994/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Державної податкової служби України про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, 16 січня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців;

- зобов`язати Державну податкову службу України поновити на державній службі ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року, а у разі неможливості, поновити на державній службі ОСОБА_1 на іншій рівнозначній посаді (посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівня державного органу) категорії «Б», за згодою ОСОБА_1 ;

- стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату (щомісяця), яка складає 37473,26 грн за один місяць, за час вимушеного прогулу з 16 січня 2023 року до дня поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, яка складає 74 946,52 грн, з врахуванням вже виплачених двох посадових окладів у сумі 26900,00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Державної податкової служби України щодо припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 , начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України, 16 січня 2023 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Державної податкової служби України без скорочення чисельності та штату державних службовців;

- визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України від 16 січня 2023 року № 38-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року;

- стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 січня 2023 року по 11 липня 2023 року у розмірі 169 651,44 грн;

- у решті вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині:

- поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу мобілізаційної роботи та охорони праці Департаменту інфраструктури та бухгалтерського обліку Державної податкової служби України з 16 січня 2023 року;

- стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 29621,68 грн. (двадцять дев`ять тисяч шістсот двадцять одна гривні 68 копійок), з якої мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова служба України подала касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року касаційну скаргу Державної податкової служби України повернуто скаржнику.

17 квітня 2024 року касаційна скарга Державної податкової служби України повторно надійшла до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі міститься посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.

Так у повторно поданій касаційній скарзі відповідач знову вказує, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано частину третю статті 87 Закону № 889-VІІІ та частину третю статті 49-2-КЗпП України без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі №200/6515/21 щодо вивільнення працівників.

В ухвалі Верховного Суду від 08 квітня 2024 року про повернення касаційної скарги, скаржнику надавались ґрунтовні пояснення щодо заявленої ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Верховний Суд повторно наголошує, що правовим висновком є висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що рівнозначною посадою є посада державної служби, що належить до однієї з підкатегорій посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

У контексті викладеного скаржник зазначає, що у зв`язку з організаційно-штатними змінами у ДПС позивачеві було вручено попередження про звільнення та одночасно запропоновано йому вакантні посади головних державних інспекторів відділів, обійняти які позивач відмовився. При цьому вакантні посади начальників структурних підрозділів, про які зазначили суди попередніх інстанцій, позивачеві не пропонувалися, адже відповідно до критеріїв, установлених у пункті 6 частини першої статті 2 Закону України №889 такі посади були вищими за посаду, яку обіймав позивач (ураховуючи підкатегорію таких посад).

Тому, на думку скаржника, він виконав обов`язок, встановлений нормами чинного законодавства щодо пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Проте такі доводи скаржника не узгоджуються із змістом постанови Верховного Суду у справі №200/6515/21. У цій постанові викладено висновок про те, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

Водночас у вказаній постанові Верховний Суд не вирішував питання застосування пункту 6 частини першої статті 2 Закону України №889 у контексті того, які посади державної служби є рівнозначними для цілей застосування частини третьої статті 87 Закону України №889 та пропозиції державному службовцеві іншої роботи у випадку скорочення посади державної служби.

Разом з тим, як вбачається із постанови Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі №200/6515/21 суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов вказав, що відповідачем не надано до суду доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так і перед самим звільненням, хоча такі вакансії були наявні, а отже не виконано обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України. Тому, за висновком суду апеляційної інстанції, відповідач фактично позбавив позивача можливості обрати посаду, яку він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації для переведення останнього на наявну вакантну посаду відповідно до приписів частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ. А отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний наказ підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на службі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що також вказує про те, що правовідносини цієї справи не є подібними до справи, на яку посилається скаржник.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №320/6994/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Е. Мацедонська