Справа № 320/34294/23
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2024-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними дій та скасування висновку,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Національного агентства з питань запобігання корупції щодо здійснення моніторингу способу життя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), проведеного у серпні 2023 року;

- визнати протиправним та скасувати обґрунтований висновок Національного агентства з питань запобігання корупції, затвердженого відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку з виявленням ознак корупційного кримінального правопорушення -незаконного збагачення, відповідальність за яке передбачено ст. 368-5 Кримінального кодексу України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи, не дослідив обставини встановлені моніторингом способу життя в частині спростування чи підтвердження фактів незаконного збагачення позивача та членів його сім`ї.

Крім того, апелянтом вказано, що судом першої інстанції цілком безпідставно проігноровано Висновок експерта № 175 від 28.11.2023 складений за результатами аналізу документів щодо джерел походження коштів близьких осіб позивача.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відповідачем щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено, зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , наказом Головнокомандувача Збройних Сил України № 120 від 14.02.2022р. призначено на посаду заступника начальника Територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальника сектору комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

В подальшому, наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 746 від 15.08.2023р. ОСОБА_1 звільнено із військової служби у запас через сімейні обставини.

Національним агентством з питань запобігання корупції на підставі п. 7-1 ч. 1 ст. 11, п.п. 11-1 ч. 1 ст. 12, ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» у серпні 2023 року проведено моніторинг способу життя заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальника сектору комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України ОСОБА_1 , про що останнього повідомлено листом від 08.08.2023 № 282-01/17789-23 та запропоновано надати обґрунтовані пояснення щодо джерел походження коштів, витрачених ним і його близькими особами на придбання перелічених в листі об`єктів майна.

ОСОБА_1 листом від 16.08.2023 № 22068/0/09-23 надав відповідачу пояснення щодо джерел походження коштів, які були враховані під час оформлення результатів моніторингу способу життя.

За результатами проведення вказаного виду фінансового контролю та з урахуванням наданих позивачем пояснень Національним агентством затверджено обґрунтований висновок від 24.08.2023 яким встановлено ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 368-5 Кримінального кодексу України, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 14 087 123,60 грн.

На виконання вимог абз. 3 ч. 7 ст. 12 та абз. 2 ч. 4 ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» відповідач надіслав вищезазначений висновок до спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції - Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Не погоджуючись із діями Національного агентства щодо проведення моніторингу способу життя, а також з фактом затвердження обґрунтованого висновку, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст і порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначені Законом №1700-VII. Зокрема, статтею 4 визначено статус НАЗК, яке згідно з частиною першою указаної норми є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Коло повноважень НАЗК окреслене у статті 11 Законом №1700-VII, відповідно до приписів підпункту 7-1 частини першої якої НАЗК здійснює в порядку, визначеному цим Законом, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування. Моніторинг способу життя суб`єктів декларування визначено статтею 51-4 Закону №1700-VІІ.

Зокрема, статтею 51-4 вказаного Закону (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із медіа та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.

Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством.

Моніторинг способу життя здійснюється із додержанням законодавства про захист персональних даних та не повинен передбачати надмірного втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя особи.

Встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам є підставою для здійснення повної перевірки його декларації. У разі встановлення невідповідності рівня життя Національним агентством надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.

У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі складанням відповідачем обґрунтованого висновку щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією за результатами моніторингу способу життя заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки - начальника сектору комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України ОСОБА_1 , який позивач уважає протиправними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, відповідач діяв у порядку та у спосіб передбачені Законом.

Що ж стосовно вимог про визнання протиправним та скасування обґрунтованого висновку, судом першої інстанції зазначено, що складення та затвердження обґрунтованого висновку немає на меті спричинення для суб`єкта декларування юридично значимих наслідків.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення своїх прав та інтересів внаслідок складання відповідачем оскаржуваного висновку, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання його протиправним та скасування.

Частиною третьою статті 124 Конституції України установлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож, у контексті визначених частиною першою статті 2 КАС України завдань адміністративного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів позивача. Права, свободи та інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Водночас за правилами частини першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Отже, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Основна мета позовного провадження є вирішення спору про право, який має свою структуру, що складається із предмету, підстави та змісту. Предметом завжди виступають суб`єктивні права, свободи чи інтереси, визнані в національному законодавстві, що знаходяться в стані правової невизначеності, подолання якої є визначальним для розуміння їхнього змісту, поновлення та реалізації. Підставами є обставини, що потягли за собою виникнення спору.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, це не має самостійного правового значення.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №316/2721/15-а (2-а/316/90/15), від 11 листопада 2020 року у справі №640/19903/19, від 26 липня 2021 року у справі №420/2068/19.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Згідно з абзацом десятим пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Статтею 6 Конвенції установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також у рішенні від 08 квітня 2010 року у справи «Меньшакова проти України» ЄСПЛ викладено конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У рішенні Веііеі V. Ргапсе (Белле проти Франції) ЄСПЛ визнав порушення права на доступ до суду у ситуації, де заявнику було відмовлено у судовому захисті, попри те, що закон сформував у нього очікування щодо можливості такого захисту. ЄСПЛ обґрунтував порушення статті 6 Конвенції тим, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним», а для цього особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За приписами пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

На підставі частини четвертої статті 51-4 Закону №1700-VII( у редакції чинній на час виникнення правовідносин) у разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Дійсно, на час складання оскаржуваного висновку, окремого порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування затверджено не було, та як вірно зауважено судом першої інстанції, такий здійснювався в порядку, визначеному Законом №1700-VII (п. 7-1 ч. 1 ст. 11 ЗУ №1700-VII).

В подальшому, наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 26.10.23 N 236/23 затверджено Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоча норми вказаного Порядку і не підлягають до застосування до даних правовідносин, однак такі розкривають правову природу обґрунтованого висновку складеного за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Пунктами 12-14 Порядку встановлено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство складає протокол про таке правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, який направляється до суду.

У разі виявлення на будь-якій стадії здійснення моніторингу способу життя суб`єкта декларування ознак іншого корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.

У разі встановлення доказів того, що суб`єкт декларування набув необґрунтовані активи або що такі активи набула інша особа за його дорученням чи в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, Національне агентство порушує перед Спеціалізованою антикорупційною прокуратурою або у визначених законом випадках - перед Офісом Генерального прокурора питання щодо звернення до суду з позовом про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Таким чином, у разі виявлення ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією складений висновок, за своєю природою є фіксуванням обставин вчинення особою корупційного правопорушення. При цьому, подальші наслідки складання такого прямо залежать від обставин встановлених за результатом моніторингу, що породжують для особи наслідки у вигляді притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності та/або визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

При цьому, встановлені за результатом моніторингу обставини не є встановленими фактами, а підлягають доказуванню та перевірці в рамках провадження, у якому буде вирішуватись питання про притягнення особи до відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17 Верховний Суд визначив загальні підходи до визначення ознак «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати, що у даному випадку, відповідачем за результатом проведеного моніторингу встановлено ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 368-5 КК України, які свідчать про незаконне збагачення позивача на суму 14 087 123,60 грн.

При цьому, відповідно до абз. 2 ч.4 ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» відповідачем зроблено висновок про необхідність направлення матеріалів щодо позивача до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Приписами статті 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до змісту ст.ст. 1, 2 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, спірний висновок НАЗК, що виданий ним на виконання владних управлінських функцій, визначених статтею 51-4 Закону №1700- VII, в разі встановлення ознак кримінального правопорушення, за своєю природою є повідомленням про кримінальне правопорушення, підтвердження вчинення якого можливо лише в рамках кримінального провадження.

В підтвердження висновку колегії суддів щодо неможливості вирішення в рамках адміністративного судочинства питання правомірності спірного висновку НАЗК від 24.08.2023 року слугує також як зміст заявленого позову так і самого висновку.

Так, в обґрунтування доводів протиправності оскаржуваного висновку до матеріалів справи додано Висновок експерта №175 від 28.11.2023 де за результатом проведеної судово-економічної експертизи, яким встановлено, що зазначені підстави в Обґрунтованому висновку від 24.08.2023 Національного агентства з питань запобігання корупції ознаки кримінального правопорушення які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 14 087 123,06 грн не підтверджуються та не обґрунтовуються (т. 4 а.с. 43-76).

Висновки викладені в обгрунтованому висновку НАЗК від 24.08.2023 року щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ст. 368-5 КК України, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 14 087 123,06 грн, спростовуються висновком судового експерта № 175 від 28.11.2023 року судової економічного дослідження за зверненням ОСОБА_1 від 20.11.2023року.

Поряд із цим, суд адміністративної юрисдикції не вправі спростовувати чи підтверджувати наявні в діях особи ознаки кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує правову позицію, що не одноразово викладалась Верховним Судом щодо підсудності довідок та обґрунтованих висновків складених НАЗК за результатами проведення повних перевірок декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування саме адміністративним судам.

Поряд із цим, повна перевірка декларації та здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування є різними видами управлінських функцій, що здійснюються незалежно одна від одної та тягнуть за собою різні наслідки.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, складений за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, оскільки оцінка викладеної у висновку інформації щодо наявності в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого статтею 368-5 КК України, належить до компетенції органів, які здійснюють кримінальне провадження.

З огляду на викладене, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав не встановлення обставин за яких оскаржуваний висновок порушує права позивача, суд першої інстанції, надав належної оцінки фактичним обставинам справи.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що спірні дії та обґрунтований висновок НАЗК позивач вправі оспорити в рамках кримінального провадження, якщо таке буде порушено та/або в рамках провадження щодо визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовує позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними дій та скасування висновку залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 03.05.2024)