Справа № 752/18118/23
Суддя: Хоменко В. С.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/752/88/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 квітня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича, ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить: визнати дії інспектора з паркування Вітранюка Ю.В. неправомірними; визнати дії водія евакуатора ОСОБА_2 неправомірними; визнати акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 24.08.2023 року таким, що був оспорюваний його правочин відповідно до ст. ст. 229, 230, 234 ЦК України; скасувати постанову серії 1КІ № від 24.08.2023 року; повернути ОСОБА_1 всі сплачені кошти в розмірі 1 929,40 грн (призначення платежу: 1) постанова № від 24.08.2023 року - 374,00 грн; евакуація автомобіля - 1 397,00 грн; 3) за збереження на спецмайданчику - 158,40 грн,), відповідно до сплаченої квитанції за наступними реквізитами: IBAN НОМЕР_2 та суму судового збору.

Зазначає, що24.08.2023 року він керував автомобілем марки Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 і, рухаючись вул. В.Васильківська, в м. Києві, зупинився по лівій стороні дороги напроти будинку № 76, де наявні дорожні знаки, які вказують про зону парковки з табличками до них і розмітка синього кольору та пішов у своїх справах.

Коли позивач повернувся до місця паркування автомобіля, то транспортного засобу не помітив, а зателефонувавши на спецлінію 102, йому повідомили, що автомобіль евакуйований інспектором на майданчик на вул. Набережно-Лугову, 4, в м. Києві, куди він і прибув разом із власником автомобіля марки Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , для його повернення, де пред`явивши відповідні квитанції про оплату, ані акта огляду, ані акта повернення транспортного засобу їмне надали, що його обурило.

Зауважує, що під час поверхневого огляду автомобіля ним і власником евакуйованого транспортного засобу виявлено декілька свіжих подряпин, при цьому, в нього стався гіпертонічний криз.

Крім того, зазначає, що в оскаржуваній постанові зазначено неправильну адресу припаркованого ним автомобіля, та законних підстав для евакуації транспортного засобу не було, тому що правил дорожнього руху не порушено, автомобіль не перешкоджав іншим транспортним засобам і пішоходам, а також інспектором з паркування неправильно застосовано п. 15.9. ПДР України, оскільки суцільної лінії по ліву сторону дороги на вул. Велика Васильківська в м. Києві, немає.

В зв`язку з викладеним, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Чередніченко Н.П. від 28.11.2023 року відкрито спрощене провадження в указаній справі (а.с. 64-65).

13.12.2023 року від представника Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на адресу суду надійшов відзив на вказаний адміністративний позов, в якому ОСОБА_5 проти позову заперечив, вказав, що оскаржувана постанова прийнята відносно ОСОБА_4 , а не позивача, в зв`язку із чим, права ОСОБА_1 не порушені (а.с. 70-73).

Ухвалою судді Хоменко В.С. від 29.01.2024 року, після повторного автоматизованого розподілу справи, прийнято її до свого провадження. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 90-91).

Відповідно до вимог ст. ст.19,257 КАС Українисправа за адміністративним позовом розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що постановою головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Ю.В. від 24.08.2023 року серії 1КІ № , ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3ст. 122 КУпАП.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що транспортний засіб Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , зупинено 24.08.2023 року о 18 год. 27 хв. на вул. Великій Васильківській, 74, в м. Києві, а саме: в місці, де відстань між суцільною лінією розмітки і транспортним засобом, що зупинився, менше 3 м, чим порушено п. 15.9. ПДР України, в зв`язку із чим, застосовано до ОСОБА_4 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 680,00 грн.

Також з`ясовано, що 24.08.2024 року о 18 год. 33 хв. вказаний транспортний засіб тимчасово затримано та доставлено на штраф майданчик за адресою: вул. Набережно-Лугова, 4, в м. Києві. Водій автомобіля-евакуатора ОСОБА_2 , що належить ТОВ «Експедиція 777».

Вважаючи дії інспектора та водія евакуатора неправомірними, а прийняту постанову протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

За змістом ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 287, 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено, а зокрема, постанову інспектора з паркування про накладення адміністративного стягнення (частини перша, третя та шоста статті 122, частини перша, друга та восьма статті 152-1 цього Кодексу) - в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей, визначених цим Кодексом.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання незаконною (протиправною) постанови по справі про накладення адміністративного стягнення інспектором з паркування мають суб`єкти залежно від юридичної зацікавленості в справі, та останні можуть відноситися до осіб, які захищають в адміністративно-деліктному провадженні особисті інтереси (правопорушник, потерпілий, їхні законні представники), і осіб, які захищають інтереси держави або конкретної особи (захисник, представник, прокурор).

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Однак, оскаржувана постанова інспектора з паркування не порушує прав позивача.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №1-10/2004, згідно з яким поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 у справі №1-10/2004. Поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: «Дозволено все, що передбачено у законі», а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: «Дозволено все, що не забороняється законом».

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду:

а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або

б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або

в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або

г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд керується ст. 269 КУпАП, якою передбачено права потерпілого, а саме: потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду, а також практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає:

a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви;

або

b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014).

Європейський суд з прав людини визнав, що для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор ЛайнсGmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004).

З наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

Так, індивідуальні акти, стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Індивідуальні можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Доводи позивача не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваної постанови інспектора з паркування, прийнятої щодо іншої особина конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 .

Позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку.

Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а посилається лише на порушенняйого прав внаслідок складення постанови відносно ОСОБА_4 та евакуації належного їй транспортного засобу Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , в зв`язку із чим, саме він вимушено витратив час, здоров`я та кошти для того, щоб забрати цей автомобіль із штраф майданчика.

Обґрунтованих доказів того, що оскаржуваною постановою спричинено суттєвого негативного впливу саме позивачу і він зазнав реальної шкоди ним не наведено, відповідних доказів не надано, так як і не надано доказів того, що саме він керував та здійснив паркування транспортного засобу Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , 24.08.2023 року о 18 год. 27 хв. на вул. Велика Васильківська, 74, в м. Києві, а за змістом ч. 2 ст. 14-1 КУпАП за наявності обставин, які свідчать про вчинення порушення, іншою особою, власник (співвласник) транспортного засобу може протягом десяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу повідомити про відповідні обставини (транспортний засіб знаходився у володінні чи користуванні іншої особи, вибув з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб тощо) орган (посадову особу), що виніс постанову про накладення адміністративного стягнення.

Що ж стосується матеріально-правової заінтересованості позивача в пред`явленні вказаного позову, а саме вимоги ОСОБА_1 про повернення йому всіх сплачених коштів в розмірі 1 929,40 грн (призначення платежу: 1) постанова № від 24.08.2023 року - 374,00 грн; евакуація автомобіля - 1 397,00 грн; 3) за збереження на спецмайданчику - 158,40 грн,), відповідно до сплаченої квитанції за наступними реквізитами: IBAN НОМЕР_2, то враховуючи, що останній не є суб`єктом оскарженнята не вправі ініціювати перевірку правомірності та законності постанови інспектора з паркування, прийнятої щодо іншої особи, як наслідок і евакуації транспортного засобу Тоyota C-HR, д.н.з. НОМЕР_1 , доказів існування у нього речових прав на який не надав, тобто на даний момент наявні юридичні підстави для таких платежів - чинність постанови про застосування штрафу, та законність затримання транспортного засобу, які не відпали, відтак відсутні правові й для задоволення позову в цій частині також.

Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 3 ст. 122 КУпАП, інспектори з паркування відповідно до покладених на них повноважень діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а в даному від імені Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Отже, відповідні інспектори з паркування у справах про оскарження постанов про притягнення певної особи до адміністративної відповідальності не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені, в тому числі, й ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно дост. 139 КАС України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 72, 77, 78, 161, 242-246, 250, 256, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вітранюка Юрія Вікторовича, ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Хоменко