Справа № 360/102/24
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2024-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/102/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за позовом представника позивача Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов представника позивача Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2020 по 24.12.2023 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2020 по 24.12.2023 включно у сумі 297016,56 грн, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 15.08.2016 по 15.08.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2020 № 237 позивача з 15.08.2020 звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Проте, при звільненні позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 360/7898/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 15.08.2016 по 28.02.2018 (базового місяця) - січень 2008 року та здійснити перерахунок та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.08.2020, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із урахуванням раніше виплачених сум.

25.12.2023 на виконання вказаного рішення суду відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 15.08.2016 по 28.02.2018 в сумі 64086,35 грн, що підтверджується банківською випискою.

На думку представника позивача, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, затримка розрахунку складає 1226 днів.

На момент звільнення позивача (15.08.2020), стаття 117 КЗпП діяла в редакції, яка передбачала право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і це право не обмежувалося будь-яким строком. Отже, застосовною до спірних правовідносин є стаття 117 КЗпП в редакції, яка була чинна до 19.07.2022 року.

Представник позивача вказав, що виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати 297016,56 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення заявлених вимог, з огляду на таке.

Відповідно до довідки фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2024 № 1/222, 25.12.2023 на картковий рахунок позивача на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 по справі 360/7898/22 зараховано індексацію грошового забезпечення, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 15.08.2016 по 28.02.2018, індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.08.2020 у сумі 65062,28 грн без відрахування податків.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш як за шість місяців.

Відтак, максимальний розмір грошового забезпечення, за який може бути виплачено кошти за наявності підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, є еквівалентним середньому розміру грошового забезпечення позивача за шість місяців.

З урахуванням викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 29.01.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідача витребувано необхідні докази.

Ухвалою суду від 27.02.2024 повторно витребувано у відповідача необхідні для розгляду справи докази.

Ухвалою суду від 07.03.2024 у відповідача втретє витребувано докази.

Ухвалою суду від 04.04.2024 визначено здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження, вирішено підготовче провадження проводити без виклику сторін (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача необхідні докази.

Ухвалою суду від 08.04.2024 відзив на позовну заяву та додані до нього документи повернуто військовій частині НОМЕР_1 без розгляду.

Ухвалами суду від 01.05.2024 продовжено військовій частині НОМЕР_1 строк на подання відзиву на позовну заяву, доказів у справі та долучено подані докази, а також відзив разом з доданими до нього документами до матеріалів справи; закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті вирішено здійснювати в письмовому провадженні, на підставі відповідних заяв учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), в період з 15.08.2016 по 15.08.2020 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, картки платника податків, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20.01.2021 № 85, довідками відповідача від 14.03.2024 № 1/221, № 1/222 та № 1/223.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2020 № 237 позивача, звільнену наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.08.2020 № 208-РС відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які вислужили строк військової служби за контрактом), з 15 серпня 2020 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. У Збройних Силах з 15.08.2016 по 15.08.2020.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 360/7898/21, адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 15.08.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 15.08.2016 по 28.02.2018 (базового місяця) - січень 2008 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.08.2020 відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.08.2020 відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із урахуванням раніше виплачених сум. Рішення суду набрало законної сили 26.02.2022.

Відповідно до довідки відповідача від 14.03.2024 № 1/222, 25.12.2023 на картковий рахунок позивача, на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 по справі 360/7898/22, зараховано індексацію грошового забезпечення, із застосуванням базового місяця - січень 2008 року за період з 15.08.2016 по 28.02.2018, індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.08.2020 у сумі 65062,28 грн без відрахування податків.

Разом з тим, згідно з довідкою АТКБ «ПРИВАТБАНК» від 25.12.2023 № PKFCPA98E7N9797V, на картковий рахунок ОСОБА_1 25.12.2023 зараховано 64086,35 грн. Деталі операції: Зарплата, ВIЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 . Коментар до платежу: Hroshove zabezpechennia-Zarakh na kart. rakh. indeksatsii HZ z 15.08.2016-15.08.2020 rr.Terent'ievii M.V.;Spr.360/7898/21.

Також судом встановлено, що відповідно до довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2020-12/2020 ( ОСОБА_1 ) (б/н б/д), позивачу при звільненні нараховано грошового забезпечення в сумі 40250,43 грн (за відрахуванням обов`язкових платежів - 40139,12 грн), що також вбачається з довідки відповідача від 14.03.2024 № 1/221, де вказано про зарахування на картковий рахунок позивача коштів у сумі 40139,12 грн.

Факт затримки розрахунку при звільненні позивача підтверджується відповідачем та відповідними доказами, тому встановлені обставини справи не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для звільнення від доказування.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не проведення остаточного та повного розрахунку при виключені зі списків особового складу, позивач звернулась до суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1999 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до абзацу першого та другого пункту 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу викладеного вбачається, що при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та частини 2 статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Подібний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 28.01.2021 у справі № 240/11214/19 та від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем ОСОБА_1 станом на 15 серпня 2020 року (дата виключення зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення за період з 15.08.2016 по 15.08.2020.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 у справі № 360/7898/21 відповідач 25.12.2023 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період у сумі 65062,28 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) було визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ) статтю 117 КЗпП України викладено у новій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до 19 липня 2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) і після цього.

Період з 16 серпня 2020 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулювався редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Подібний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 та від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23.

Тож, у межах цієї справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, з урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 і від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22.

Щодо стягнення середнього заробітку за період з 15 серпня 2020 року до 18 липня 2022 року, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2020-12/2020 ( ОСОБА_1 ) (б/н б/д), грошове забезпечення позивача за червень 2020 року складало 11021,01 грн, з якого: оклад за військовим званням 600,00 грн, посадовий оклад 2820,00 грн, надбавка за вислугу років 1026,00 грн, надбавка за особливі умови проходження служби 2889,90 грн, премія 3468,60 грн, індексація поточна 216,51 грн; за липень 2020 року також 11021,01 грн, з якого: оклад за військовим званням 600,00 грн, посадовий оклад 2820,00 грн, надбавка за вислугу років 1026,00 грн, надбавка за особливі умови проходження служби 2889,90 грн, премія 3468,60 грн, індексація поточна 216,51 грн.

Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд враховує приписи Порядку № 100 та зазначає, що індексація грошового забезпечення враховується при здійсненні такого розрахунку в місячному розмірі.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 361,34 грн (11021,01 грн + 11021,01 грн : 61 календарний день (30 календарних днів червня та 31 календарний день липня 2020 року)).

Суд не погоджується з визначеним розміром середньоденного грошового забезпечення позивача, розрахованим у позовній заяві, оскільки у вказаному розрахунку не враховано суми нарахованої поточної індексації грошового забезпечення позивача у червні та липні 2020 року у сумі 216,51 грн щомісяця.

Так само, згідно з розрахунками середньоденного грошового забезпечення позивача, що наведені у довідці відповідача від 14.03.2024 № 1/223, за липень 2020 року у розрахунку вказана сума 10422,75 грн, що не відповідає сумі грошового забезпечення за цей місяць (у розрізі по видах нарахувань), вказаній у довідці про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2020-12/2020 ( ОСОБА_1 ) (б/н б/д), яка в цій довідці зазначена в сумі 11021,01 грн.

Відтак, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку у період з 16 серпня 2020 року до 18 липня 2022 року складає 253660,68 грн (середньоденне грошове забезпечення 361,34 грн х 702 календарних дні).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 460/49364/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У вказаному судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

У цій справі загальний розмір виплат, нарахованих позивачу при виключенні зі списків особового складу склав 105312,71 грн, з яких: нараховано при звільненні 40250,43 грн та нарахована індексація грошового забезпечення на виконання рішення суду 65062,28 грн.

З указаного вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 105312,71 грн, з яких: 65062,28 грн (61,78%) кошти виплачені позивачу на підставі судового рішення, 40250,43 грн (38,22%) кошти виплачені позивачу при звільненні.

Отже, розмір невиплаченого позивачу у день звільнення зі служби грошового забезпечення 65062,28 грн по відношенню до всіх належних при звільненні виплат у розмірі 105312,71 грн становить 61,78%.

Суд не погоджується з наведеним у позові розрахунком частки заборгованості (не виплачених сум грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу позивача) у відношенні до загальної суми грошового забезпечення, належного позивачу при звільненні, оскільки взята до розрахунку сума виплаченого позивачу грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу не є обґрунтованою та не відповідає даним, наведеним у згаданій вище довідці відповідача про нарахування та утримання грошового забезпечення за період 01/2020-12/2020 ( ОСОБА_1 ).

Відтак, виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період з 16 серпня 2020 року до 18 липня 2022 року має складати 156711,57 грн (253660,68 грн (середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2020 року по 18 липня 2022 року) х 61,78% (відсоток невиплаченого позивачу у день звільнення із служби грошового забезпечення по відношенню до всіх належних при звільненні виплат).

В той же час, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Визначаючи остаточний розмір суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з таких обставин та критеріїв:

- позивач звільнилась у серпні 2020 року, з позовом до суду про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення звернулась до суду у грудні 2021 року (більш, ніж через 1 рік та 3 місяці після звільнення);

- врахування періоду затримки (прострочення) виплати, а також період не виконання рішення суду про виплату індексації грошового забезпечення;

- врахування принципу співмірності, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні.

Тож, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 31342,31 грн (20% від розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 156711,57 грн).

Частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 31342,31 грн, є співмірною з урахуванням розміру суми компенсації, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, у тому числі, й щодо періоду, за який вона підлягає сплаті.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2020 року до 18 липня 2022 року в сумі 31342,31 грн.

При цьому суд враховує, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Щодо стягнення середнього грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2023 року суд зазначає таке.

В частині першій статті 117 КЗпП України, з урахуванням змін внесених Законом № 2352-ІХ, визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як вже було зазначено вище, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 361,34 грн.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку у період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2023 року, але не більше як за шість місяців (тобто фактично за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року), складає 66486,56 грн (середньоденне грошове забезпечення 361,34 грн х 184 календарних дні).

Суд звертає увагу, що у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23 і від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23 Верховний Суд зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли після 19 липня 2022 року та регулюються вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України (яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями), застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

З урахуванням вказаного, суд не вбачає підстав для зменшення суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2023 року (але не більше як за шість місяців).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення до дня виключення зі списків особового складу, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2020 року до 18 липня 2022 року у розмірі 31342,31 грн та за період з 19 липня 2022 року до 24 грудня 2023 року (але не більше як за шість місяців) у розмірі 66486,56 грн, що загалом складає 97828,87 грн.

Cтягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні потрібно наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а).

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача у частині не нарахування та невиплати й зобов`язання такого нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд, керуючись пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 та постановою Верховного Суду від 16.02.2023 по справі № 420/20192/21 вважає, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вказаній постанові Верховного Суду від 16.02.2023 по справі № 420/20192/21 зазначено: «24. … питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

25. При цьому правило щодо визначення судом розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.».

Отже, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2020 року по 18 січня 2023 року в сумі 97828,87 грн (дев`яносто сім тисяч вісімсот двадцять вісім гривень 87 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити через неналежність обраного представником позивача способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 2376,13 грн судового збору.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 2376,13 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2020 року по 18 січня 2023 року в сумі 97828,87 гривень (дев`яносто сім тисяч вісімсот двадцять вісім гривень 87 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 2376,13 грн (дві тисячі триста сімдесят шість гривень 13 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 06.05.2024.

Суддя О.М. Качанок