Справа № 420/27466/23
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) у якому просить скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2023 року № 57 про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, мотивуючи це тим, що він був відряджений до в/ч НОМЕР_2 та 01.08.2023 року його повідомили про те , що його відрядження закінчено, та йому слід прибути до місця постійної дислокації його військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , проте не повідомили, хто його доставить в пункт дислокації штабу в/ч не повідомили, та так як це було для нього зненацька, то він не зміг одразу виїхати так як його речі були розташовані частини в квартирі, частина у знайомих, а частина здана ним у хімчистку, також він хотів придбати ліки для аптечці, яких не вистачало. Також про те, що він не встигає прибути до в/ч він по телефону повідомив посадову особу службу кадрів ОСОБА_2 , та сказав, що прибуде до штабу 03.08.2023 року, та як додзвонитися до команди рота він не зміг. Водночас у нього стався зубний біль, тому він звернувся до лікаря стоматолога за консультацією. Так як він не має власного транспортного засобу а автобус відправляється до АДРЕСА_1 раз на добу в 14:30 тому він вирушив на автобусі до в/ч 04.08.2023 року. Вказує, що акт службового розслідування складений з помилками та невідповідностями, його службова позитивна характеристика не прийнята до уваги. В акті у додатках міститься посилання на документи датовані датами раніше ніж було призначено службове розслідування, та командир взводу ОСОБА_3 сказав йому що він не писав рапорт від 02.08.2023 року щодо нього. На підставі оскаржуваного наказу №57 від 03.09.2023 року він був позбавлений премії в серпні та вересні 2023 року.

Ухвалою суду від 16.10.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ч.5 ст.262 КАС України.

Ухвалою суду від 01.01.2024 року доручено відповідачу надати суду інформацію.

Ухвалою суду від 01.01.2024 року провадження в адміністративній справі зупинено до отримання судом інформації.

09.11.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов у якому він просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що відрядження солдату ОСОБА_1 , до в/ч НОМЕР_2 припинено наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 31.07.2023 року №220, та у посвідчені про відрядження проставлена відмітка про вибуття з в/ч НОМЕР_2 01.08.2023 року, проте до місця постійної дислокації штабу в/ч НОМЕР_1 позивач прибув тільки 04.08.2023 року, в зв`язку з чим було призначено наказом командира в/ч НОМЕР_1 службове розслідування, за наслідками якого виданий наказ від 03.09.2023 року №57 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», та він прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства, та підстав для його скасування немає.

26.12.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

25.03.2024 року від представника відповідача на виконання ухвали суду надійшли додаткові пояснення.

Ухвалою суду від 03.05.2024 року поновлено провадження у справі.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

ОСОБА_1 проходить службу в Збройних силах України та наказом командира в/ч НОМЕР_1 №24 від 24.01.2023 року призначений на посаду старшого стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №122 від 26.04.2023 року позивач увільнений від займаної посади та призначений стрільцем 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти.

Наказом командира в/ч НОМЕР_3 №221 від 01.08.2023 року позивач переведений на посаду стрільця 3 стрілецького відділенні 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 .

Згідно посвідчення про відрядження від 05.02.2023 року №38 солдат ОСОБА_1 , був відряджений у в/ч НОМЕР_2 з 06.02.2023 року у зв`язку зі службовою необхідністю за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_2 №7/545 від 02.02.2023р.

Згідно витягу із наказу в/ч НОМЕР_2 №220 від 31.07.2023 року у зв`язку з припиненням відрядження вважати такими, що вибули з військової частини 01.08.2023 року до пункту дислокації в/ч НОМЕР_1 для подальшого проходження служби солдата ОСОБА_1 , та знятий з котлового забезпечення в/ч з 01.08.2023 року.

Згідно відмітки на зворотному боці посвідчення про відрядження від 05.02.2023 року №38, яке отримав позивач при закінченні відрядження дата його вибуття з в/ч НОМЕР_2 стоїть 01.08.2023 року.

04.08.2023 року у другій половині дня позивач прибув до в/ч НОМЕР_1 .

На підставі рапорту начальника групи персоналу штабу в/ч НОМЕР_1 ст.лейтенанта ОСОБА_2 командиром в/ч НОМЕР_1 виданий наказ №336 від 04.08.2023 року яким наказано провести службове розслідування стосовно стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдата ОСОБА_1 .. Проведення службового розслідування доручено заступнику командира в/ч капітану ОСОБА_4 .

За наслідками службового розслідування складений акт, яким встановлено, що солдат ОСОБА_1 вибув з в/ч НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) 01.08.2023 року, а прибув до в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) 04.08.2023 року в діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення. У висновку акту за порушення військової дисципліни, обов`язків військовослужбовця вказаних у п.5.2 акту, запропоновано притягнути його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Вказаний акт затверджений 03.09.2023 року командиром в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №57 від 03.09.2023 року за порушення вимог ст.ст. 11,14,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, що призвело до можливого вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 ККУ старшому стрільцю 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдату ОСОБА_1 оголошена «догана».

З вказаним наказом позивач не погодився та звернувся до суду з позовом.

Джерела прав та висновки суду.

Так, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України.

Згідно преамбули Статуту, він визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно ст. 2 Статуту, військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Згідно ч.4 ст.4 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно ч.1 ст.45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За приписами ст.ст.83,84 Дисциплінарного статуту встановлено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Статтею 97 Дисциплінарного статуту визначено, що про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Відповідно до ст.86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Згідно ст.11 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ (надалі Статут ВС ЗСУ) на

військовослужбовців покладені такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Згідно ст.4 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно ст.ст.14,16,127 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Солдат (матрос) (далі - солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Солдат підпорядковується командирові відділення.

Наказом міністерства Оборони України від 20.02.2017 № 105 затверджена Інструкція про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 березня 2017 р. за № 364/30232)(надалі Інструкція).

Вказана Інструкція визначає особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України та механізм відшкодування витрат на відрядження.

Згідно п.2 Інструкції відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Відповідно до п.3 Інструкції рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження серед іншого приймають:

у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).

Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються:

пункт призначення;

найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець;

строк та терміни відрядження;

мета відрядження.

На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Згідно п.7 Інструкції днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця. У разі відправлення транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 00 годин і пізніше наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, у строк відрядження зараховується час, потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого військовослужбовця до місця служби.

Дата на транспортному квитку (вибуття транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця) має збігатися з датою вибуття військовослужбовця у відрядження згідно з наказом про відрядження. Дата на транспортному квитку (прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця) має збігатися з датою прибуття військовослужбовця з відрядження згідно з наказом про відрядження.

Якщо дата на транспортному квитку не збігається з датою прибуття військовослужбовця з відрядження згідно з наказом про відрядження, з дозволу командира (начальника, керівника) береться до уваги затримка у відрядженні на вихідні або святкові й неробочі дні у разі, якщо строк перебування військовослужбовця поза місцем проходження його служби не перевищуватиме строк відрядження, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів (далі постанова Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98).

За ці дні військовослужбовцю не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати (крім витрат на проїзд з місця відрядження до місця проходження служби).

Згідно п.9,10 Інструкції підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг та Податкового кодексу України.

Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до п.11 Інструкції час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.

Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.

При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.

Згідно абз.7 п.12 Інструкції для підтвердження затримки в дорозі з не залежних від військовослужбовця причин він повинен отримати відповідну відмітку в посвідченні про відрядження або довідку про причини затримки в органі управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи військового комісара, а за їх відсутності в органі місцевого самоврядування.

Письмове підтвердження про запізнення транспортного засобу видається представниками транспорту на станції (пристані, в аеропорту) призначення військового пасажира тільки в разі пред`явлення перевізного документа шляхом нанесення відмітки на ньому або на окремому бланку безпосередньо після прибуття транспортного засобу.

У разі проїзду автомобільним транспортом виплата добових здійснюється за час фактичного перебування в дорозі, але не більше ніж за час, визначений розрахунком руху, 200 км на добу.

Відповідно до п.13 Інструкції витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, або до місцеперебування у відрядженні.

За наявності декількох видів транспорту від місця проходження служби до місця відрядження командир (начальник, керівник) може запропонувати відрядженому військовослужбовцю вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції військовослужбовець самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого командиром (начальником, керівником) за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Згідно п.14 Інструкції відрядженому військовослужбовцю понад установлені суми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи, користування в поїздах постільними речами та найм житлового приміщення згідно з підтвердними документами в оригіналі.

Відповідно до п.15 та 16 Інструкції у разі тимчасової непрацездатності відрядженого військовослужбовця йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений військовослужбовець перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання службових обов`язків або повернутися до місця проходження служби, але на строк не більше двох місяців.

Тимчасова непрацездатність відрядженого військовослужбовця, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця проходження служби мають бути засвідчені в установленому порядку.

За рішенням командира (начальника, керівника) може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від військовослужбовця причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

За час затримки у відрядженні без поважних причин військовослужбовцю не відшкодовуються добові витрати, витрати на найм житлового приміщення та інші витрати.

Згідно п.18 Інструкції витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, документів в оригіналі, що підтверджують факт проживання (надання послуг з розміщення), отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Витрати, понесені у зв`язку з поверненням відрядженим військовослужбовцем квитка на поїзд, літак або інший транспортний засіб, можуть бути відшкодовані з дозволу командира (начальника, керівника) лише з поважних причин (рішення про відміну відрядження, відкликання з відрядження тощо), за наявності документа, що засвідчує вартість цих витрат.

Виплата добових військовослужбовцям не здійснюється за дні, коли вони (у передбачених законодавством випадках) забезпечуються триразовим харчуванням за рахунок держави, а також за період, коли відрядженому здійснюються польові виплати (морське грошове забезпечення).

Судом встановлено, що позивачем, як під час проведення службового розслідування, так й під час розгляду справи судом не надав жодного доказу поважності не вибуття 01.08.2023 року до місця дислокації в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) ( листка про тимчасову непрацездатність, чи інші документи).

При цьому суд враховує, що позивач вказав причину його нібито звернення до стоматолога, яка не входить до Переліку видів захворювань і станів військовослужбовців, що потребують екстреної медичної допомоги визначених Постановою КМУ 18 жовтня 1999 р. № 1923 «Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями», а тому не приймається судом як така що перешкоджала виконати обов`язок щодо вибуття до в/ч.

Так само не міститься в матеріалах справи доказів передачи позивачем елементів форменого військового одягу до хімчистки, щоб заважало йому вибути до відповідача (квітанції про прийняття одягу, та об оплаті послуг хімчистки).

Посилання позивача на необхідність придбати позивачем ліки та зібрати речі за місцем проживання та у знайомих, так само не підтверджені жодним доказом, та не можуть бути поважною причиною не вибуття до в/ч.

Також суд відхиляє, як необґрунтовані посилання позивача, що йому не надали транспорт для прибуття до в/ч НОМЕР_1 , так як згідно Інструкції він в разі відсутності пропозицій від командира щодо виду транспорту повинен самостійно обрати вид транспорту, так як вбудь якому випадку, документи про оплату транспорту в разі їх оплати за власні кошти йому за його зверненням до в/ч згідно Інструкції підлягають поверненню.

Водночас позивач взагалі не надав суду докази того, що він приїхав до в/ч НОМЕР_1 04.08.2023р. міжміським автобусом, а не попутним автомобільним транспортом.

Та як сам позивач вказав у письмових поясненнях (копія знаходиться у матеріалах справи) тільки ввечері 3 серпня 2023 року він дізнався який автобус їде до ОСОБА_5 , але за ці два дні (після 01.08.2023 року) знайшов час зустрітися з близькими та родичами, замість того, щоб в першу чергу визначитися, як доїхати до місця дислокації в/ч.

При цьому суд враховує, що відповідно ст.48 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних сил України на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Та як встановлено судом відповідачем за встановлено порушення позивачем дисципліни застосований вид стягнення -«догана».

Щодо решти аргументів щодо недоліків акту службового розслідування (розбіжності дат документів у додатках та особистих даних), то суд враховує наступне.

Верховний суд у постанові по справі № 826/10888/18 від 18 січня 2023 року звернув увагу, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків.

Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення .

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Крім того, суд враховує, що у постанові від 22.05.2020 у справі №825/2328/16 Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі)

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Водночас під час розгляду цієї справи судом не встановлено таких порушень процедури прийняття оскаржуваної постанови, які б могли вплинути на кінцевий результат розгляду відповідачем питання про притягнення позивача до відповідальності.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене та надаючи оцінку підстав позову заявлених позивачем в позовній заяві суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, а наказ в/ч обґрунтований та правомірний, та прийнятий в межах повноважень.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Приймаючи до уваги те, що суд вирішив відмовити у задоволенні позову позивача, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат не здійснювати.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_1 АДРЕСА_3 .

Відповідач: Військова частини НОМЕР_1 Одеська обл.. м.Сергіївка код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Суддя Іванов Е.А.

.