Справа № 440/4887/24
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

29 квітня 2024 рокум. ПолтаваСправа № 440/4887/24

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Довгопол М.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України , Військової частини № НОМЕР_1 про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, Військової частини № НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_2 №8 від 08.01.2022 в частині про самовільне залишення військової частини ОСОБА_2 та скасувати його в пій частині;

- визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 63 від 03.03.2023 в частині, що смерть загиблого ОСОБА_2 не пов`язана з виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини;

- зобов`язати відповідачів видати наказ про те, що ОСОБА_2 загинув під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини;

- зобов`язати відповідачів здійснити виплати, передбачені законодавством, на які виникли право за результатами встановленого факту загибелі ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини;

- зобов`язати відповідачів здійснити виплати передбачені законодавством, які не були здійснені внаслідок винесення незаконного наказу про самовільне залишення військової частини - грошове забезпечення та інші.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що син позивача, ОСОБА_2 з 2016 року служив за контрактом у Збройних Силах України. З початку військової агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022 ОСОБА_2 телефонував і говорив, що проходить військову службу у АДРЕСА_1 , однак, після 02.03.2022 сім`ї тривалий час нічого не було відомо про нього. Згідно сповіщення сім`ї загиблого №5 від 22.07.2022 (вих №2в/1/1551) з ІНФОРМАЦІЯ_1 отримано інформацію з Київського міського бюро СМЕ, що військовослужбовець в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_2 потрапив до них у результаті обміну тілами загиблих, у результаті ДНК-експертизи встановлено особу загиблого. Разом з тим, згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_2 № 63 від 03.03.2023 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу, із зазначенням, що смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. Також у довідці про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення №8450 від 21.12.2023, вказано, що 07.01.2022 (до початку повномасштабного вторгнення) - самовільне залишення військової частини НОМЕР_2 , наказ командира в/ч НОМЕР_2 № 8 від 08.01.2022. Вважаючи, протиправними накази в/ч НОМЕР_2 № 8 від 08.01.2022 щодо самовільного залишення ОСОБА_2 військової частини та № 63 від 03.03.2023 щодо виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу в частині зазначення, що смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, позивач подав позов до суду.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд дійшов таких висновків.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень .

Згідно з положеннями статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод та інтересів, які не належать їй особисто.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України до публічної служби належить, зокрема, військова служба.

Предметом спору, з яким ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду, є накази Військової частини НОМЕР_2 щодо проходження військової служби його сина, ОСОБА_2 .

Із змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 , та згідно наказом командира в/ч НОМЕР_2 № 8 від 08.01.2022 самовільно залишив військову частину, а наказом № 63 від 03.03.2023 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу.

Таким чином, накази Військової частини НОМЕР_2 № 8 від 08.01.2022 та № 63 від 03.03.2023 є актами індивідуальної дії, прийнятими у відносинах проходження публічної служби ОСОБА_2 , не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи щодо проходження військової служби громадянином ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України у публічно-правових спорах із суб`єктом владних повноважень такий спір виникає у зв`язку з виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій відносно іншого суб`єкта.

Суд зазначає, що спірні накази Військової частини НОМЕР_2 № 8 від 08.01.2022 та № 63 від 03.03.2023 прийняті щодо ОСОБА_2 та проходження ним публічної служби, відтак не стосується прав, свобод та/або інтересів позивача.

Із доданої до матеріалів позовної заяви копії свідоцтва про смерть від 02.08.2022 серії НОМЕР_3 слідує, що ОСОБА_2 помер у березні 2022 року.

При цьому спірні правовідносини щодо проходження ОСОБА_2 військової служби не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою померлого.

Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачами відсутній юридичний матеріально-правовий спір, оскільки Військова частина НОМЕР_2 та Міністерство оборони України не здійснювали відносно позивача публічно-владних управлінських функцій, що, своєю чергою, не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів.

Суд наголошує, що предметом судового захисту є права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам). Натомість спір, з яким звернувся ОСОБА_1 , не стосується його прав, свобод та інтересів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Отже, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини № НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії.

При цьому суд виходить з того, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

На підставі викладеного, керуючись статтею 170 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України , Військової частини № НОМЕР_1 про визнання наказів протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали направити особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.В. Довгопол