Справа № 420/3754/24
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3754/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) (далі відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, прийняте 24.01.2024 року відносно ОСОБА_1 начальником групи відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №528 лейтенантом ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 24.01.2024 року прибув на пункт пропуску через Державній кордон «Старокозаче Тудора» супроводжуючи свою мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда 2 групи, для перетину державного кордону на власному автомобілі Mazda - 3 д.з. НОМЕР_3 . Позивач надав інспектору прикордонної служби начальнику групи відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №528 лейтенанту ОСОБА_4 наступні документи: закордонний паспорт НОМЕР_4 громадянина ОСОБА_1 ; військовий квиток серії НОМЕР_5 громадянина ОСОБА_1 ; посвідчення НОМЕР_6 від 11.04.2023 року громадянина ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України ОСОБА_5 № НОМЕР_7 ; паспорт громадянки України ОСОБА_3 НОМЕР_8 ; - свідоцтво про народження громадянина ОСОБА_1 серія НОМЕР_9 виданого 12.02.1991 р.; пенсійне посвідчення громадянки ОСОБА_3 № НОМЕР_10 ; довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 НОМЕР_11 видана 23.04.2018 р.; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації громадянина ОСОБА_1 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації громадянки ОСОБА_3 ; - закордонний паспорт НОМЕР_12 громадянки ОСОБА_3 ; дані бронювання з 24.01.2024 р. - 25.01.2024 р. в м. Кишинів; посадковий талон громадянина ОСОБА_1 на рейс ОСОБА_6 на 25.01.2024 р.; посадковий талон реєстрації громадянки ОСОБА_3 на рейс ОСОБА_6 на 25.01.2024 р.; зворотній квиток громадянина ОСОБА_1 на 04.02.2024 р.; зворотній квиток громадянки ОСОБА_3 на 04.02.2024 р.

Також, позивачем зазначено, що він має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та має запис у військовому квитку з посиланням на абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 04.03.2024 року, у зв`язку з тим, що має мати інваліда 2 групи і є єдиним її утримувачем, про що надав підтверджуючі документи.

Натомість, начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенантом ОСОБА_2 було відмовлено у виїзді з України громадянину ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадянам України» та Правил перетинання Державного кордону громадянами України, затверджених ПКМ України №57 від 27.01.1995 р. постановивши рішення про відмову №528 від 24.01.2024 року.

Позивач вважає, що він будучи особою, яка не має обмежень для виїзду за межі України в період дії надзвичайного або воєнного стану, здійснюючи постійний догляд за матір`ю інвалідом 2 групи, може здійснити виїзд за межі України за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання, як це визначено в п. 2-1 Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Позивач вказує, що в оскаржуваному рішенні не вказано конкретної причини для надання йому відмови у перетині державного кордону, в тому числі з посиланням на документи, які надав позивач та їх неналежність чи недостатність для виїзду за кордон. Тобто, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не ґрунтувався жодними приписами або нормами законодавства. Водночас можливість підтвердження позивачем наявності права на перетин кордону прямо залежить від чіткого визначення інспектором прикордонної служби конкретного та вичерпного переліку необхідних для цього документів, чого зроблено не було.

З огляду на викладене, позивач не погоджується з вказаним рішенням відповідача та вважає його незаконним, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 09.02.2024 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/3754/24 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

22.02.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що відповідно до п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (далі - Правила) у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Для встановлення чи дійсно особа не підлягає призову на військову службу під час мобілізації уповноважена посадова особа в пункті пропуску додатково вимагає у громадян України чоловічої статі призивного віку військово облікові документи, де повинні бути відповідні відмітки ІНФОРМАЦІЯ_3 на обліку, якого знаходиться громадянин. У випадку громадянина України ОСОБА_7 , у прикордонного наряду «ПД» в ППр «Старокозаче» виникли сумніви щодо наявності підстав щодо перетинання даного громадянина державного кордону на виїзд з України, як особи чоловічої статі, категорії 18-60, а саме відсутності військово-облікового документа з відповідною відміткою. Обмеження, встановлені щодо перетинання державного кордону України, введені у зв`язку з воєнним станом, не поширюються на осіб, які непридатні до військової служби та виключені з військового обліку. Такі особи під час перетинання державного кордону України, крім документів, зазначених у статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян», мають надати військово-облікові документи з відміткою про виключення з військового обліку. У своєму позові позивач зазначає, що надавав для здійснення прикордонного контролю документи, зокрема військовий квиток серії НОМЕР_5 громадянина ОСОБА_1 . Але копію цього військового квитка до позову не надав, що підтверджує про відсутність в ньому відповідної відмітки ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, відповідач вказує, що у позові зазначено, що Рішення про відмову, як індивідуальний акт, повинен містити точний перелік документів, які повинен був надати позивач для перетину державного кордону України, та посилання на норму права. Це твердження, на думку відповідача, суперечить законодавству України, оскільки відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" від 3 квітня 2003 року № 661-IV (далі Закон № 661-IV) органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Тобто, у законах № 1710-VI та № 661-IV громадянину України відмовляють у перетинанні державного кордону з двох причин: - у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту; - наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України". Вказувати у Рішенні про відмову точний перелік документів, які повинен був надати позивач для перетину державного кордону України, та посилання на норму права законодавством України не передбачено.

Крім того, відповідачем зазначено, що Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянами України, є одноразовим і діє до усунення таких підстав.

12.03.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник наполягає на задоволенні адміністративного позову та просить відхилити наведені відповідачем у відзиві заперечення, з наступних підстав.

Так, представник позивача зазначає, що не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що позивачем не було пред`явлено під час здійснення відповідачем прикордонного контролю військового квитка серії НОМЕР_5 та не надання його копії до позову, адже в додатках до позову, а саме п. 11 Додатків до позову міститься належним чином посвідчена копія військового квитка серії НОМЕР_5 .

Представник позивача вказує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України Згідно з вимогами статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» оформляється відповідно затвердженої форми згідно Наказу Міністерства внутрішніх справ України №457 від 05.06.2023 року. Відповідно даної форми приймається за наявності причин відмови із зазначення підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзд з України. Відповідач вірно процитував положення Закону України «Про прикордонний контроль» щодо необхідності зазначення причин, і навіть вірно зауважив, що рішенні містить посилання на ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» як на причину відмови, проте забув зазначити, саме підставу для тимчасового обмеження. Обґрунтування, що нібито саме відсутність у позивача військового квитка послужило відмовою для перетину державного кордону, жодним чином не підтверджується відповідачем, а отже наведене, на думку представника позивача, свідчить про безпідставність висновку відповідача та необґрунтованість оскаржуваного рішення про відмову. 30.01.2024 року ОСОБА_1 подав скаргу до НОМЕР_1 прикордонного загону за №1332-24-Вх на рішення про відмову в перетині ним державного кордону, проте відповідь яку отримали на скаргу можна розцінити лише інформаційний бюлетень.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_13 .

Згідно запису у військовому квитку серії НОМЕР_5 , позивач «Не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 част. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 04.03.2024 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідчення № НОМЕР_10 та довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААА №897030 виданою 23.04.2018 року.

Згідно витягу з реєстру територіальної громади (Таїровська територіальна громада) зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади (Таїровська територіальна громада) зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 .

24.01.2024 року позивач супроводжуючи матір - ОСОБА_3 прибув у пункт пропуску через державний кордон України «Старокозаче» з наміром перетнути кордон.

Уповноваженою особою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, начальником групи відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенантом ОСОБА_2 , прийнято рішення №528 від 24.01.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України. Підставою прийняття вказаного рішення зазначено ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.95 року.

З прийнятим рішенням позивач не погоджується, а тому звернувся до суду з метою його оскарження.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене кореспондується також з положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII. При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

В подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України ,який діє і на теперішній час.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Отже, враховуючи те, що станом на час виникнення спірних у даній справі відносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України "Про прикордонний контроль".

Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правил).

Так, згідно п. 2 Правил у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно абз. 2 п. 2-1 Правил (в редакції на момент перетинання позивачем державного кордону) у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи, які мають одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків.

Відповідно до абзацу третього пункту 2-1 Правил 57 перетин державного кордону може здійснюватися особою з інвалідністю I чи II групи - у супроводі одного або обох батьків, на утриманні яких перебуває така особа з інвалідністю, дружини/чоловіка, повнолітніх сина/доньки, їх дружини/чоловіка (за наявності документів, що підтверджують родинні зв`язки та інвалідність).

Пунктом 2-6 цих же Правил визначено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII.

Статтею 23 цього ж Закону передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, відповідно до абзацу 11 частини першої якої призову на військову службу під час мобілізації, серед інших, не підлягають військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Так, судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що 24.01.2024 року позивач супроводжуючи матір - ОСОБА_3 , прибув у пункт пропуску через державний кордон України «Старокозаче», з наміром перетнути кордон.

В позовній заяві позивачем зазначено, що при намірі перетнути державний кордон України, ним пред`явлено інспектору прикордонного контролю в пункті пропуску «Старокозаче»: закордонний паспорт НОМЕР_4 громадянина ОСОБА_1 ; військовий квиток серії НОМЕР_5 громадянина ОСОБА_1 ; посвідчення НОМЕР_6 від 11.04.2023 року громадянина ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України ОСОБА_5 № НОМЕР_7 ; паспорт громадянки України ОСОБА_3 НОМЕР_8 ; свідоцтво про народження громадянина ОСОБА_1 серія НОМЕР_9 виданого 12.02.1991 року; пенсійне посвідчення громадянки ОСОБА_3 № НОМЕР_10 ; довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 НОМЕР_11 видана 23.04.2018 року; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації громадянина ОСОБА_1 ; витяг з реєстру територіальної громади щодо місця реєстрації громадянки ОСОБА_3 ; закордонний паспорт НОМЕР_12 громадянки ОСОБА_3 ; дані бронювання з 24.01.2024 року - 25.01.2024 року в м. Кишинів; посадковий талон громадянина ОСОБА_1 на рейс ОСОБА_6 на 25.01.2024 року; посадковий талон реєстрації громадянки ОСОБА_3 на рейс ОСОБА_6 на 25.01.2024 року; зворотній квиток громадянина ОСОБА_1 на 04.02.2024 року; зворотній квиток громадянки ОСОБА_3 на 04.02.2024 року.

Згідно запису у військовому квитку серії НОМЕР_5 , позивач «Не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 11 част. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 04.03.2024 року».

Уповноваженою особою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, начальником групи відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » лейтенантом ОСОБА_2 , прийнято рішення №528 від 24.01.2024 року про відмову в перетинанні державного кордону України, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України «Про прикордонний контроль».

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Отже, рішення про відмову в перетинанні державного кордону України повинно бути обґрунтованим із зазначенням причин відмови.

Досліджуючи спірне рішення, суд встановив, що підставою для його прийняття стали Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Правила перетинання державного кордону без зазначення пунктів правил або статей закону.

Слід зазначити, що оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії.

Так, правовий акт індивідуальної дії це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, який не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків лише чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому (яким) він адресований.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

У свою чергу, невиконання законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 року по справі №822/1878/18, від 03 червня 2021 року по справі №2040/7098/18.

Отже, суб`єктом владних повноважень у оскаржуваному рішенні необґрунтовано, у зв`язку з чим ОСОБА_1 24.01.2024 року було відмовлено у перетинанні державного кордону.

Слід зазначити, що у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що у прикордонного наряду «ПД» в ППр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » виникли сумніви щодо наявності підстав щодо перетинання громадянина ОСОБА_1 державного кордону на виїзд з України, як особи чоловічої статі, категорії 18-60, а саме відсутності військово-облікового документа з відповідною відміткою.

Однак, суд позбавлений можливості встановити дійсну причину відмови позивачу у перетинанні 24.01.2024 року державного кордону, оскільки у спірному рішенні суб`єкт владних повноважень таких обставин не зазначав.

Також, у відзиві відповідач зазначає, що позивач не надав до позову копію військового квитка серії НОМЕР_5 , що підтверджує про відсутність в нього відповідної відмітки ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, суд відхиляє вказані доводи відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 була сформована представником позивача ОСОБА_8 через систему «Електронний суд» 02.02.2024 року та в додатках до позовної заяви зазначено копію військового квитка. Згідно даних комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» копія військового квитка наявна в додатках до позовної заяви позивача з 02.02.2024 року.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини сформулював висновок, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Крім того, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Так, Європейський суд з прав людини в п. 36 рішення по справі «Суомінен проти Фінляндії» №37801/97 від 01 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Головною ознакою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість). Це означає, що суб`єкти владних повноважень, які видають такі акти повинні чітко формулювати конкретні юридичні волевиявлення, задля розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних справ або питань, що виникають у сфері державного управління. Крім того, вони повинні чітко визначати адресата конкретної особи або осіб, виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами, а також такі акти повинні чітко відповідати нормам чинного законодавства.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами наведені позивачем доводи, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належать до задоволення.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням висновку суду про задоволення позову, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_14 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_15 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у перетині державного кордону - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №528 від 24.01.2024 року про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 на виїзд з України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_14 ) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 01.05.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва