Справа № 380/20465/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/20465/23 пров. № А/857/22835/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я.,

Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у справі № 380/20465/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерста юстиції (м. Львів), Управління ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерста юстиції (м. Львів), Винниківської міської ради, Виконавчого комітету Винниківської міської ради, Львівської міської ради про визнання дії та бездіяльності протиправними, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Лунь З.І. в м. Львові Львівської області в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі також відповідач 1), Управління ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі також відповідач 2), Винниківської міської ради (далі також відповідач 3), Виконавчого комітету Винниківської міської ради (далі також відповідач 4), Львівської міської ради (далі також відповідач 5), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідачів 3-5 щодо невиконання рішень Національних судів, рішення Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ) від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України», невиплати середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, несплати податків за період з 26.04.2005 року по даний час до Пенсійного фонду України у Львівській області, невідновлення трудової книжки, яка б відповідала вимогам пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 р. № 58 (далі Інструкція № 58), з повним стажем роботи з 1983 року по даний час без записів незаконних розпоряджень, які визнані судами, як нікчемні, а саме розпорядження від 26.04.2005 року, 03.11.2016 року, 05.12.2016 року, 24.04.2017 року, 23.11.2020 року № 190к; дії Львівської міської ради про ліквідацію та реорганізацію посади заступника мера з соціально-економічних питань від 14.05.2021 року № 349 до 30.07.2021 року без виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України» та рішень Національних судів;

- визнати протиправними дії відповідачів 1, 2, які не забезпечили виконання рішень Національних судів, які наклали штрафи, не подали до правоохоронних органів за невиплату середньомісячної заробітної плати згідно рішенням ЄСПЛ від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України», рішень Національних судів №№ 2а-1041/08, 813/719/16, 2813/5929/15, 463/6946/22, не наклали арешт на майно відповідачів по справі за довготривалу невиплату середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу, а також не наклали штраф на «дублікат» від 19.07.2019 року серія АН № 2768538, яка не відповідає вимогам пункту 2.10 Інструкції № 58;

- зобов`язати Львівську міську раду, Винниківську міську раду, Виконком Винниківської міської ради нарахувати та сплатити з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу, за ранг, категорію, стаж роботи, премії, тощо за весь період вимушеного прогулу з 26.04.2005 року по даний час або по день винесення судом остаточного рішення, зі сплатою податків із нарахованої суми до пенсійного фонду України у Львівській області за весь період;

- зобов`язати відповідачів 3-5 нарахувати та сплатити кошти за невикористані відпустки 360 днів з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу згідно статті 1, абзацу 4 частини першої статті 12, частини першої статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» далі Закон № 504/96/ВР);

- зобов`язати Львівську міську раду, Винниківську міську раду, Виконком Винниківської міської ради відновити нову трудову книжку, яка б відповідала пункту 2.10 Інструкції № 587, без незаконних розпоряджень від 26.04.2005 року, 03.11.2016 року, 05.12.2016 року, 24.04.2017 року, 23.11.2020 року № 190к, винесених посадовими особами;

- зобов`язати відповідачів 3-5 відновити посаду заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань та скасувати розпорядження Львівської міської ради від 14.05.2021 року № 349 до 30.07.2021 року про ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань;

- стягнути моральну шкоду сумарно зі всіх відповідачів по справі в розмірі 100000 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Львівську міську раду нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 25.09.2019 по 24.11.2023 згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що позивачка ОСОБА_1 через фальсифікацію документів та невиконання рішень національних судів не може оформити пенсію по інвалідності як держслужбовець без належно оформленої трудової книжки, без стажу роботи, без нарахування заробітної плати і сплати соціальних внесків та внесків до Пенсійного фонду України. Внаслідок тривалих незаконних дій та бездіяльності відповідачів зазнала моральної шкоди.

Відповідачі не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду через невиконання рішень національних судів у справах №№ 2а-1041/08, 813/719/16, 813/5929/15, 463/6946/22 та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 «Яворовенко та інші проти України».

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Також, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду та визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, і чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

При цьому, суд має встановити наявність порушеного права, щоб позивачу був наданий судовий захист. Обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, оскільки для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Разом з цим, оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивач має право звернутися за захистом свого порушеного права у сфері публічно-правових відносин, порушення якого допущено у зв`язку з реалізацією відповідачем своїх владних управлінських функцій стосовно заявника, проте заявлене порушення повинно бути обґрунтованим.

Також, суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 718-р на виконання статті 7-1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі також Закон № 287/97-ВР) було визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Львівської області згідно з додатком. Додаток до вищезазначеної постанови передбачає утворення Львівської територіальної громади до складу якої увійшли території Львівської, Брюховицької, Винниківської, Грибовицької, Грядівської, Дублянської, Зашківської, Лисиничівської, Малехівської, Рудненської, Рясне-Руської територіальних громад. Адміністративним центром новоствореної територіальної громади визначено місто Львів.

Також 6 грудня 2020 року набув чинності Закон від 17 листопада 2020 року № 1009-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування та районних державних адміністрацій» (далі Закон № 1009-ІХ). Вказаним Законом України внесені зміни до ряду законів України, в тому числі Закону № 287/97-ВР. Зокрема, ним передбачено доповнити розділ V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 287/97-ВР пунктом 6-1 такого змісту: до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів як юридичних осіб у зв`язку із змінами в адміністративно-територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень: у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі - сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади (далі - розформовані територіальні громади); сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту; не пізніше завершення другої сесії новообраної ради у порядку, визначеному цим пунктом, починається реорганізація відповідних юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами та розміщених поза адміністративним центром сформованої територіальної громади, шляхом їх приєднання до юридичної особи - сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі сформованої територіальної громади.

Після завершення реорганізації відповідні сільські, селищні, міські ради припиняються як юридичні особи з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом; юридична особа - сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою.

Момент набуття повноважень місцевими радами унормовано Законом № 287/97-ВР.

Так, частинами 1, 8 статті 45 Закону № 287/97-ВР передбачає, що сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення), районна, обласна рада складається з депутатів, які обираються жителями відповідного села, селища, міста, району в місті, району, області на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування.

Повноваження місцевої ради, обраної на позачергових, повторних або перших виборах, закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної ради, обраної на наступних (чергових або позачергових) виборах.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 15 липня 2020 року № 795-ІХ на 25 жовтня 2020 року було призначено чергові місцеві вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, які проводились, серед іншого, на території Львівської територіальної громади. 24 листопада 2020 року відбулась перша сесія депутатів Львівської міської ради та, враховуючи наведене, із цього моменту закінчились повноваження усіх місцевих рад, які були обрані на попередніх місцевих виборах, у тому числі Винниківської міської ради.

Виходячи із норм Закону № 1009-ІХ, правонаступником прав та обов`язків зазначеної ради стала Львівська міська рада.

Відповідно до Ухвали Львівської міської ради від 29.12.2020 № 6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» визначено Львівську міську територіальну громаду правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, територія яких включена до території Львівської міської територіальної громади, а саме Брюховицької, Винниківської, Рудненської, Грибовицької (Жовківський район), Грядівської (Жовківський район), Дублянської міської ради (Жовківський район), Зашківської (Жовківський район), Малехівської (Жовківський район), Лисиничівської (Пустомитівський район), Рясне-Руської (Яворівський район) відповідно до Закону № 287/97-ВР. Виконавчі органи Львівської міської ради та їх структурні підрозділи здійснюють повноваження, затверджені ухвалою міської ради від 14.07.2016 № 777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» на території всіх населених пунктів, що увійшли до складу Львівської міської територіальної громади, із застосуванням районного розподілу населених пунктів, визначеного у пункті 3.1 цієї ухвали.

Окрім того, відповідно до положень ухвали Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року № 7 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», вирішено припинити шляхом приєднання до Львівської міської ради Винниківську міську раду.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 25.02.2021 № 95 «Про припинення виконавчого комітету Винниківської міської ради шляхом приєднання до виконавчого комітету Львівської міської ради» припинено виконавчий комітет Винниківської міської ради шляхом приєднання до виконавчого комітету Львівської міської ради. Встановлено, що виконавчий комітет Львівської міської ради є правонаступником всього майна, прав та обов`язків виконавчого комітету Винниківської міської ради.

Стосовно судових рішень, які, як вважає позивачка, не є виконані, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.12 2008 у справі № 2а-1041/08 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконним розпорядження голови Винниківської міської ради від 26 квітня 2005 року № 17 про звільнення з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань згідно пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпПУ), поновлено на посаді заступника міського голови міста Винники з соціально-економічних питань з 26 квітня 2005 року; зобов`язано здійснити відповідні записи у трудовій книжці: про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за пунктом 4 статтею 40 КЗпПУ, про поновлення на посаді з 26 квітня 2005 року; стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 30646,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 березня 2004 року по 01 березня 2005 року та з 01 березня по 26 квітня 2005 року у розмірі 500,01 грн., відшкодовано моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та стягнуто з місцевого бюджету Винниківської міської ради витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду 31 серпня 2009 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та в цій частині прийнято нове рішення про відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2021 у справі № 813/719/16 частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність Винниківської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Винниківської міської ради, щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року № 2а-1041/08 та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року; визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо невиконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008 року № 2а-1041/08 та рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнано протиправними дії Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо закриття виконавчих проваджень від 18.02.2016 року ВП № 44366223 та від 16.02.2016 року ВП № 15410374, ВП № 15409960; зобов`язано Департамент державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанови про закриття виконавчих проваджень від 18.02.2016 року ВП № 44366223 та від 16.02.2016 року ВП №15410374, ВП № 15409960 відповідно та поновити виконавчі провадження. Зобов`язано Винниківську міську раду Львівської області, Виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 03 грудня 2010 року по 06 травня 2019 року; стягнуто з Винниківської міської ради Львівської області, Виконавчого комітету Винниківської міської ради Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу по 2650 грн., моральну шкоду по 5000грн., матеріальну шкоду по 7500 грн., згідно поданих квитанцій за лікування, з кожного з відповідачів.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 813/5929/15 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Винниківської міської ради, Виконавчого комітету Винниківської міської ради щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року та рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року, починаючи з 6 травня 2019 року по 24 вересня 2019 року; визнано протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо невиконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року та рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року, починаючи з 6 травня 2019 року по 24 вересня 2019 року; зобов`язано Винниківську міську раду та Виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з проведенням індексації цих сум, за період із 6 травня 2019 року по 24 вересня 2019 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року у справі № 463/6946/22 прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Винники від 23 листопада 2020 року за № 190К «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнано протиправною бездіяльність Винниківської міської ради, виконавчого комітету Винниківської міської ради щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі, на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року; визнано протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо невиконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року; зобов`язано Винниківську міську раду та виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з проведенням індексації цих сум, за період з 03 грудня 2010 року по 24 вересня 2019 року; стягнуто з Винниківської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

З позовної заяви у справі, що розглядається, встановлено, що позовні вимоги стосуються протиправного невиконання суб`єктами владних повноважень рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року, як і позовні вимоги у справах №№ 813/719/16, 813/5929/15, 463/6946/22.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що обставини щодо невиконання суб`єктами владних повноважень рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року та рішення ЛОАС від 30 грудня 2008 року у цій справі не доказуються, бо є встановлені судовими рішеннями у справах № 813/719/16, 813/5929/15, 463/6946/22.

Згідно із статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Львівську міську раду, Винниківську міську раду, Виконком Винниківської міської ради нарахувати та сплатити з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу, за ранг, категорію, стаж роботи, премії, тощо за весь період вимушеного прогулу з 26.04.2005 року по даний час або по день винесення судом остаточного рішення, зі сплатою податків із нарахованої суми до пенсійного фонду України у Львівській області за весь період, зазначає, що відповідачі не надали суду доказів про виконання судового рішення у справі № 463/6946/22, зокрема в частині, що стосується нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з проведенням індексації цих сум, за період з 03 грудня 2010 року по 24 вересня 2019 року.

Водночас, у справі № 813/716/16 судовим рішенням зобов`язано Винниківську міську раду Львівської області, Виконавчий комітет Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 03 грудня 2010 року по 06 травня 2019 року.

Крім того, позовні вимоги в частині нарахування та сплати «з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу, за ранг, категорію, стаж роботи, премії, тощо» також вирішувалися в межах розгляду справ №№ 813/716/16, 813/5929/15 та 463/6946/22.

Відтак, у задоволенні вищевказаних вимог за період 03 грудня 2010 по 06 травня 2019 року слід відмовити, оскільки такі вже були вирішенні в межах справи № 813/716/16.

Водночас, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 у справі № 463/69/22 задоволено вимоги ОСОБА_1 щодо виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду та індексації такої виплати за період з 06 травня 2019 року по 24 вересня 2019 року.

Особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду, як це передбачено частиною першою статті 383 КАС України або звернутися до суду про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. Дане звернення відбувається шляхом подання відповідної заяви, а не шляхом подання нової позовної заяви.

З урахуванням викладеного, у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідачів 3-5 нарахувати та сплатити з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу, за ранг, категорію, стаж роботи, премії, тощо за весь період вимушеного прогулу з 26.04.2005 року по 24.09.2019, зі сплатою податків із нарахованої суми до пенсійного фонду України у Львівській області за весь період слід відмовити.

Щодо вимоги позивачки здійснити всі виплати «поданий час» чи «по день винесення судом остаточного рішення», то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка вважає, що відповідачі повинні сплатити їй середній заробіток за час невиконання судового рішення.

З матеріалів справи видно, що відповідачі судове рішення у справі № 463/6946/22 не виконали.

Таким чином, відповідно до 236 КЗпПУ позивачка має право вимагати у Львівської міської ради як правонаступника Винниківської міської ради, Виконавчого комітету Винниківської міської ради нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 25.09.2019 по день ухвалення рішення у цій справі та виплатити відповідну суму.

Середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100 в редакції до 12 грудня 2020 року).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В матеріалах справи відсутня довідка про розмір середньоденної(середньомісячної) заробітної плати позивачки.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідачів 3-5 нарахувати позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 25.09.2019 по 23.11.2023 згідно з Порядком № 100 .

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідачів 3-5 нарахувати та сплатити кошти за невикористані відпустки 360 днів з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу згідно статті 1, абзацу 4 частини першої статті 12, частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР, апеляційний суд виходить з наступного.

Позивачка, звертаючись до суду із цією позовною вимогою покладається виключно на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 у справі № 640/8348/21. Водночас обставини зазначеної справи повністю відрізняються від справи, що розглядається, оскільки позивач у справі № 640/8348/21 був звільнений з посад помічника-консультанта народних депутатів України і належні суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при кожному з цих звільнень йому не були виплачені. Позивачка ж, у справі, що розглядається, просить зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку у зв`язку із поновленням на роботі та разом із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з частини першої статті 35 Закону України «Про державну службу» ( чинний на час звільнення позивачки) Державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Таким чином, позивачка має право на отримання компенсації за невикористану відпустку, однак лише у році звільнення. На цьому наголошує Верховний Суд у справі з подібними спірними правовими відносинами (постанова від 09.09.2021, справа № 360/3096/20).

Водночас, суд першої інстанції вірно встановив, що позивачці присуджено компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 березня 2004 року по 01 березня 2005 року та з 01 березня по 26 квітня 2005 року у розмірі 500,01 грн. відповідно до постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2008 року у справі № 2а-1041/08.

Таким чином, право на отримання компенсації за невикористану відпустку було позивачкою реалізоване через судове рішення у справі № 2а-1041/08. Зазначене також підтверджується постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 у справі №813/5929/15.

З огляду на викладене, підстави для задоволення вимоги зобов`язати відповідачів 3-5 нарахувати та сплатити позивачці кошти за невикористані відпустки 360 днів з індексацією, компенсацією, коригуванням боргу згідно статті 1, абзацу 4 частини першої статті 12, частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР відсутні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів 3-5 відновити нову трудову книжку, яка б відповідала пункту 2.10 № 58, без незаконних розпоряджень від 26.04.2005 року, 03.11.2016 року, 05.12.2016 року, 24.04.2017 року, 23.11.2020 року № 190к, винесених посадовими особами та про зобов`язання відновити посаду заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань та скасувати розпорядження Львівської міської ради від 14.05.2021 року № 2349 до 30.07.2021 року про ліквідацію посади заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги такого ж змісту, але зі зміненим лінгвістичним викладом та формулюванням були розглянуті Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі № 463/6946/22, яким ухвалено постанову 05 липня 2023.

Щодо позовної вимоги визнати протиправними дії відповідачів 1-2, які не забезпечили виконання рішень Національних судів, які наклали штрафи, не подали до правоохоронних органів за невиплату середньомісячної заробітної плати згідно рішенням ЄСПЛ від 17.07.2014 року «Яворовенко та інші проти України», рішень Національних судів №№ 2а-1041/08, 813/719/16, 2813/5929/15, 463/6946/22, не наклали арешт на майно відповідачів по справі за довготривалу невиплату середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу, а також не наклали штраф на «дублікат» від 19.07.2019 року серія АН № 2768538, яка не відповідає вимогам п. 2.10 Інструкції № 58, слід зазначити таке.

З матеріалів справи видно, що на виконані у відділі примусового виконання рішень забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувають виконавчий лист № 2а-1041, виданий 30.12.2008 Львівським окружним адміністративним судом про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005 року та виконавчий лист № 2а-1041, виданий 30.12.2008 Львівським окружним адміністративним судом про зобов`язання Винниківської міської ради здійснити відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього запису про звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпПУ про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005 року.

З матеріалів справи також видно, що при проведенні виконавчих дій встановлено, що Рішенням № 148 другої сесії Винниківської міської ради від 11.02.2016 внесено зміни у рішення від 03.12.2015 року № 17 «Про затвердження структури виконавчих органів Винниківської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів та утворено посаду «Заступник міського голови з соціально-економічних питань».

Рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради від 12.02.2016 № 33 затверджено посадову інструкцію заступника міського голови з соціально-економічних питань.

Розпорядженням міського голови м. Винники від 16.02.2016 № 39к скасовано розпорядження міського голови від 26.04.2005 року № 17 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 », поновлено на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань ОСОБА_1 з 26.04.2005 року та внесено відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 .

Листом Винниківської міської ради від 16.02.2016 № 2-48-74 повідомлено про те, що розпорядженням міського голови м. Винники від 16.02.2016 № 39к скасовано розпорядження міського голови від 26.04.2005 року № 17 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 », поновлено на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань ОСОБА_1 з 26.04.2005 року та внесено відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 , що підтверджується копіями дублікату трудової книжки ОСОБА_1 , оформленого Винниківською міською радою.

Ці обставини встановлено судом у справі № 380/5929/15, докази на підтвердження означених обставин є у справі.

Враховуючи вищенаведене, державним виконавцем 16.02.2016 винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон 1404-VIII).

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2019 зобов`язано управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанови про закінчення виконавчих проваджень від 16.02.2016 ВП № 15409960 та ВП № 15410374, у зв`язку з чим державним виконавцем 12.07.2019 винесено постанови про відновлення виконавчих проваджень.

З матеріалів справи встановлено, що державний виконавець звертався до Винниківської міської ради з вимогою виконати рішення національного суду по справі № 2а-1041 від 30.12.2008 з наданням підтверджуючих документів.

Згідно з листом виконавчого комітету Винниківської міської ради від 26.09.2019 боржником прийнято рішення № 1998 від 24.09.2019 «Про поновлення на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань ОСОБА_1 ».

Вимогою державного виконавця від 08.11.2019 зобов`язано боржника виконати рішення суду щодо внесення записів про поновлення стягувана до дублікату трудової книжки, оформленої відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Також згідно листа виконавчого комітету Винниківської міської ради від 20.12.2019 № 13/04-20/2446 боржником здійснено записи та відновлено трудову книжку ОСОБА_1 .

Також, як видно з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебувають два виконавчі провадження з виконання виконавчого листа № 813/719/16, виданого 26.07.2019 Хмельницьким окружним адміністративним судом, про зобов`язання Виконавчого комітету Винниківської міської ради, Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 03 грудня 2010 року по 06 травня 2019 року, а саме виконавче провадження № 59769958 (боржник Виконавчий комітет Винниківської міської ради) та № 59769865 (боржник Винниківська міська рада).

12.08.2019 Державним виконавцем ухвалено постанови про відкриття виконавчого провадження.

За невиконання без поважних причин рішення державним виконавцем 03.12.2019 накладено штраф на боржника, про що винесено відповідну постанову.

Згідно з листом виконавчого комітету Винниківської міської ради від 20.12.2019 № 3в/04-20/2456, боржником здійснено розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу та скеровано заяву до Хмельницького окружного адміністративного суду про розстрочення виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю коштів на виплату коштів єдиним платежем.

За невиконання рішення суду в частині виплати нарахованих коштів державним виконавцем 22.01.2020 накладено штраф на боржника в сумі 10200 грн., про що винесено відповідну постанову.

23.01.2020 на адресу Личаківського ВП ГУНП у Львівській області скеровано подання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, за невиконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду по справі № 813/719/16.

14.03.2023 на адресу Львівського районного управління поліції № 1 скеровано запит щодо надання інформації про розгляд подання державного виконавця від 23.01.2020 у виконавчому провадженні № 59769865 з виконання виконавчого листа № 813/719/16, виданого 26.07.2019 Хмельницьким окружним адміністративним судом про зобов`язання Виконавчого комітету Винниківської міської ради, Винниківської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду з 03 грудня 2010 року по 06 травня 2019 року (боржник - Винниківська міська рада).

14.03.2023 на адресу Львівського районного управління поліції № 1 в порядку статті 18 Закону 1404-VIII повторно скеровано запит щодо надання інформації про розгляд подання державного виконавця від 23.01.2020 про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно боржника за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України, за невиконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 813/719/16.

Листом від 06.04.2023 за вихідним № 8831/37-23 Львівським районним управлінням поліції № 1 повідомлено, що у слідчому відділі ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області перебуває кримінальне провадження № 0003276 від 30.09.2015, зареєстроване за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172, частиною першою статті 175, частиною другою статті 190, частиною першою статті 212, частиною першою статті 212-1, частиною першою статті 364, частиною першою статті 366 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні і можливі слідчі (розшукові) дії, спрямовані на повне, всебічне та неупереджене розслідування з метою прийняття законного процесуального рішення у розумні строки.

З приводу здійснення перерахунку середньомісячної заробітної плати по справі № 813/719/16 встановлено, що в межах виконавчих проваджень №№ 59769958 та 59769865 боржниками здійснено розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення з 03.12.2010 по 24.09.2019 у розмірі 250586,64 грн. (з урахуванням військового збору - 1,5%, ПДФО - 18% та ЄСВ - 8,41% (з урахуванням інвалідності), однак. виплата коштів боржником не здійснена, оскільки стягував, тобто ОСОБА_1 не надала реквізитів для зарахування коштів.

Докази того, що державний виконавець неодноразово звертався до стягувачки із запитами про надання реквізитів рахунків, на які будуть перераховані кошти на виконання рішення судів, є в матеріалах справи. Однак, позивачкою відповідні вимоги були проігноровані.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону # 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Оцінюючи обставини у цій справі та перевіряючи їх доказами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державний виконавець у межах виконання судових рішень у справах №№ 2а-1041/08 та 813/719/16 вчинив усі дії, передбачені Законом # 1404-VIII з метою спонукання боржників виконати рішення: звернення із вимогами, накладення штрафів на боржників, звернення з поданням про відкриття кримінального провадження. Результатом вчинення державним виконавцем дій було нараховано позивачці присуджені кошти за судовим рішенням, однак позивачка їх не отримала з причин, що не залежать ні від боржників, ні від державного виконавця, оскільки позивачка (стягувачка) не надає реквізитів рахунків, на котрі відповідні кошти мали би бути перераховані.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку є правом виконавця, а не його обов`язком. Тому вимога позивачки, що державний виконавець мав би накласти «…арешт на майно відповідачів по справі за довготривалу невиплату середньомісячної заробітної плати за весь період вимушеного прогулу, а також не наклали штраф на «дублікат» від 19.07.2019 року серія АН № 2768538…» є безпідставною. Крім того, суд наголошує, що як видно з матеріалів справи, а саме з Розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 23.09.2019, позивачці було нараховано відповідну суму коштів, однак не виплачено через бездіяльність позивачки. Водночас законодавство не передбачає спонукання стягувача у виконавчому провадження вчинити певні дії, тому відповідальність за неотримання коштів, нарахованих боржником за невиконання рішення суду, покладається на позивачку.

Щодо оцінки дій державного виконавця при виконанні судових рішень у справах №№ 813/5929/15, 463/6946/22, то позивачка не надала доказів того, що вона зверталася до відповідача про примусове виконання судових рішень у вказаних справах, рівно ж як і державний виконавець вказав, що виконавчі документи у справах №№ 813/5929/15, 463/6946/22 на виконанні у Відділі такі не перебувають та не перебували.

Відтак, підстави для задоволення позовних вимог, заявлених до органу виконавчої служби, відсутні.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди сумарно зі всіх відповідачів по справі в розмірі 100000 грн апеляційний суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди заявлено разом з вимогами до відповідачів (суб`єкти владних повноважень) щодо тривалого невиконання рішень національних судів та невжиття заходів реагування, то такі вимоги розглядаються адміністративним судом.

Поняття моральної шкоди наведене у статті 23 ЦК України, в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З урахуванням наведених норм, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (пункт 57).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахуванням вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування її заподіяння покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

З матеріалів справи встановлено, що до позовної заяви апелянтом долучено довідку до акта огляду МСЕК, відомості про огляд в ендокринолога, в яких зазначено діагнози, з приводу яких такі звернення відбулися.

З даних документів не вбачається жодних доказів того, що саме протиправні дії відповідачів спричинили погіршення стану здоров`я позивачем не наведено.

Інших доказів завданих внаслідок дій відповідачів моральної шкоди позивачу у справі немає.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань позивача, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в цій частині заявлених вимог слід відмовити.

Також, колегія суддів не бере до уваги покликання позивача на положення статті 1176 ЦК України та Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому що зазначені законодавчі норми стосуються відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а відтак на вказані правовідносини не розповсюджуються, оскільки відповідачами у цій справі є суб`єкти владних повноважень.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у справі № 380/20465/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар