Справа № 620/13215/23
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року м.Чернігів Справа № 620/13215/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Падій В. В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:.

- визнати за ОСОБА_1 право на виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

-зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова подати до Чернігівської міської ради клопотання разом з належно оформленими документами про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказує на порушення відповідачем у спірних правовідносинах чинного законодавства України на момент їх виникнення, що стало підставою для його звернення до суду.

Ухвалою судді від 04.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідачем поданий відзив на позов, в якому заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки Міністром оборони України прийнято рішення від 31.08.2022 №20241/з/2 щодо заборони подання командирами військових частин та іншими установами пропозицій щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 27.11.2020 № 208 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу.

Наказом начальника Головного управління майна та ресурсів (по стройовій частині) від 10.12.2020 № 235 ОСОБА_1 виключено з 10.12.2020 із списків особового складу Головного управління майна та ресурсів та всіх видів забезпечення. Вислуга років станом на 10.12.2020 становить 27 років 03 місяці 09 днів, пільгова 00 років 04 місяці 10 днів.

Протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.05.2008 № 7 прийнято рішення, яким Позивача постановлено на квартирний облік складом сім`ї 3 (три) особи.

Протоколом засідання житлової комісії Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління №6 від 18.10.2019, затвердженого наказом начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління №171 від 23.10.2019 прийнято рішення про надання підполковнику ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 (чотири особи) житлове приміщення для постійного проживання шляхом виключення службового житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (2-х кімнатна службова квартира житловою площею 41,5 кв.м.) із числа службового та надання йому статусу житла для постійного проживання із подальшим зняттям з квартирного обліку.

Згідно протоколу засідання житлової комісії Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління №2 від 30.09.2020, житлової комісією прийнято рішення - відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31.08.2020 №305 та наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління (по стройовій частині) від 30.09.2020 № 212 зняти з квартирного обліку з 30.09.2020 та виключити із списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовим житловим приміщенням, зокрема, підполковника ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 (чотири) особи (він, дружина - ОСОБА_2 , 1978 року народження, син ОСОБА_3 1999 року народження, син ОСОБА_4 2018 року народження) з 16.05.2008 (з 03.06.2016 року занесений до списку осіб, які користуються правом на першочергове одержання житла, з 05.10.2012 у списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовим житловим приміщенням) (а.с. 30-31).

Відповідно до витягу з наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 30.09.2020 №93/1, затверджено рішення житлової комісії від 30.09.2020 за №2 та знято позивача зі складом сім`ї 4 (чотири) особи з квартирного обліку з 30.09.2020, виключено зі списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовим житловим приміщенням. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у справі № 620/8802/22 позов задоволений повністю: визнано протиправним та скасувано пункт 1 рішення житлової комісії Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління №2 від 30.09.2020 в частині зняття з квартирного обліку з 30.09.2020 та виключення зі списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов підполковника ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 особи; визнано протиправним та скасувано пункт 2 наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 30.09.2020 за № 93/1 в частині зняття з квартирного обліку з 30.09.2020 та виключення зі списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов підполковника ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 особи; зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про поновлення на квартирному обліку з 30.09.2020 та включення до списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов підполковника ОСОБА_1 зі складом сім`ї 4 особи (він, дружина ОСОБА_2 , 1978 року народження, син ОСОБА_3 1999 року народження, син ОСОБА_4 2018 року народження) з 16.05.2008, а з 03.06.2016 у списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень.

Протоколом засідання житлової комісії Північного управління замовника робіт від 12.03.2024 №2, який затверджений начальником Північного управління замовника робіт ОСОБА_5 12.03.2024, поновлено полковника ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання в місті Чернігів, із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку у загальній черзі з 16.05.2008 зі складом сім`ї 4 (чотири особи) (він 1975 року народження, дружина ОСОБА_6 , 1978 року народження, син ОСОБА_3 , 1999 року народження, син ОСОБА_4 , 2018 року народження); включений в списки осіб, що мають право на першочергове отримання житлового приміщення з 03.06.2016 як ветерана війни учасника бойових дій; зареєстрований в книзі обліку осіб, які потребують поліпшення житлвих умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання.

Наказом начальника Північного управління замовника робіт від 12.03.2024 №32/нагд затверджено рішення пункту 1 протоколу №2 засідання житлової комісії Північного управління замовника робіт від 12.03.2024 №2 щодо зарахування (поновлення) ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання в місті Чернігів, із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку у загальній черзі з 16.05.2008 зі складом сім`ї 4 (чотири особи) (він 1975 року народження, дружина ОСОБА_6 , 1978 року народження, син ОСОБА_3 , 1999 року народження, син ОСОБА_4 , 2018 року народження); включений в списки осіб, що мають право на першочергове отримання житлового приміщення з 03.06.2016 як ветеран війни учасника бойових дій.

28.07.2023 позивач звернувся до начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів із заявою, в якій просив виключити із числа службового 2-х кімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , надати їй статус житла для постійного проживання та надати ордер на вказану постійну житлову площу, проте відповіді не отримав.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не надання клопотання до Чернігівської міської ради про виключення квартири з числа службових позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

За змістом статті 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.

Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону №2011-ХІІ).

Згідно із статтею 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-ХІІ).

Частиною 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

При цьому учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них відповідно до пункту 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надаються пільги щодо першочергового забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів ЗСУ, як в воєнний, так і в мирний час. Учасникам бойових дій надаються зокрема, такі пільги, як першочергове забезпечення житлом осіб, що потребують поліпшення житлових умов.

Відповідно статті 12 Закону №2011-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 03.08.2006 №1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок №1081), який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1081 військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства.

Отже згідно норм законодавства передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Тобто законодавством прямо передбачено право військовослужбовців самостійно визначатись, яким способом (шляхом) вони бажають реалізувати своє право на забезпечення житлом для постійного проживання.

Пунктом 11 Порядку №1081 встановлено, що житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень.

Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Відповідно до пункту 1 Розділу I Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06.09.2018 за №1020/32472, ця Інструкція визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).

Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Інструкції № 380, для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті МО України, в Генеральному штабі ЗС України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії.

До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку.

Житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо: взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва (пункт 7 Розділу ІІ Інструкції № 380).

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 Розділу ІІ Інструкції № 380).

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Отже у спірних правовідносинах Інструкцією №380 відповідач, наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилим приміщенням в силу його особливого статусу, визначеного Законом №2011-ХІІ, тобто внаслідок проходження ним військової служби.

Судом встановлено, що позивач на квартирному обліку для отримання постійного житла перебуває з 16.08.2008, останній включений в списки осіб, що мають право на першочергове отримання житлового приміщення з 03.06.2016, як ветеран війни учасник бойових дій та зареєстрований в книзі обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання.

З 10.12.2020 позивача звільнено з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; має календарну вислугу на військовій службі більше 27 років.

Частиною 8 статті 12 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду.

Отже зазначеним законом держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями, зокрема, військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У квартиру за адресою: АДРЕСА_1 позивач разом з сім`єю вселився на підставі ордеру на жиле приміщення (службовий) від 23.03.2017, виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради.

На даний час не прийнято у встановленому порядку жодних правових норм, які б обмежували встановлену пунктом 10 Інструкції та частини 3 пункту 3 Порядку №1081 житлову пільгу щодо можливості реалізації права позивача на виключення його квартири з числа службових.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій держави, зокрема, гарантії соціального захисту. До них, насамперед, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах СБУ, податковій, міліції, прокуратурі, тощо (рішення КСУ від 06.07.1999 р. № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 р. № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій, гарантій).

Зазначена бездіяльність відповідача обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантованого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від12 листопада 2020 року у справі № 640/10473/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 636/1480/19, від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, від 18 лютого 2021 року у справі №636/3680/19, провадження № 61-9428св20, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже суд вважає, що позивачем дотримано всі умови, що визначені Інструкцією № 380, але постійного житла до цього часу не отримав.

Суд зазначає, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак обираючи спосіб захисту прав позивача, суд має зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", пункт 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", підпункти 36-40).

Отже ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту", у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Суд зауважує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового при наявності для цього правових підстав.

Суд відхиляє посилання відповідача на рішення Міністра оборони України від 31.08.2022 №20241/з/2 щодо заборони подання командирами військових частин та іншими установами пропозицій щодо виключення житла із числа службового до окремого розпорядження з підстав, що вказане рішення не є нормативно-правовим актом та суперечить вищевказаним нормам чинного законодавства України.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем дотримано всі умови, що визначені законодавством, зокрема, позивач є особою, звільненою з військової служби у зв`язку зі скороченням штату, має календарну вислугу на військовій службі більше 20 років, перебуває на квартирному обліку, а отже, має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання, тому вважає, що позовні вимоги про зобов`язання Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова подати до Чернігівської міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Разом з тим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права на виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах.

З адміністративного позову вбачається, що позивач звернувся до суду, зокрема, з вимогами про визнання за ним права на виключення квартири з числа "службових" для забезпечення його сім`ї постійним житлом, однак вищезазначені позовні вимоги не відповідають положенням частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже вказаний спосіб захисту не відповідає вказаним положенням Кодексу.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 право на виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того суд зауважує, що вже поновив порушене право позивача, зобов`язавши Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова подати до Чернігівської міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Підстави для розподілу судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 244-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігова подати до Чернігівської міської ради клопотання, разом з належно оформленими документами, про виключення з числа службового житла квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів (вул. В. Дрозда, буд. 19, код ЄДРПОУ - 08351733).

Суддя В.В. Падій