Справа № 440/338/24
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/338/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ясиновського І.Г. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" надійшов позов ОСОБА_1 (надалі також -позивач) до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також -відповідач), відповідно до якого просить:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області від 12.07.2023 № Ф-71310-17/1588;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, заподіяної їй протиправним рішенням відповідача, в розмірі 8396,67 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 11.12.2023 державним виконавцем Глобинського відділу ДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області на підставі вимоги ДПС №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023 в межах виконавчого провадження №73351983 з рахунка позивача в "Універсал банку" списані грошові кошти в загальному розмірі 8396,67 грн. На адвокатський запит представника позивача, 19.12.2023 відповідач повідомив, що сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) стосується нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від здійснення підприємницької діяльності за період з першого по третій квартал (включно) 2018 року. Звертає увагу, що відповідач, приймаючи оскаржувану вимогу, не врахував ту обставину, що позивач у період з першого по третій квартал 2018 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ "Універсал банк" та була найманим працівником, отже платником єдиного внеску за позивача є роботодавець.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

16.01.2024 позивач усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/338/24, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02.02.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначено, що позивач з 11.01.2018 зареєстрована як фізична особа-підприємець в ГУ ДПС у м. Києві (ДПІ у Дарницькому районі), є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Станом на 30.01.2024 згідно даних інформаційної системи ДПС України в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 по єдиному соціальному внеску (технологічний код НОМЕР_1 ) рахується заборгованість в сумі 7371,54 грн., яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань по єдиному соціальному внеску за період перебування на обліку в ГУ ДПС у місті Києві (ДПІ у Дарницькому районі)). 12.07.2023 сформована вимога "Про сплату боргу (недоїмки)" №Ф-71310-17-1588.

07.02.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримує позицію, викладену у позовній заяві.

Розгляд даної справи, відповідно до статті 258, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ДПС у місті Києві (ДПІ у Дарницькому районі) як платник податків з 11.01.2018 року.

Відповідно до витягу з ЄДР /а.с.59-60/ внесені дані про хронологію реєстраційних дій, зокрема: державна реєстрація фізичної особи підприємцем 11.01.2018, 15:22:37, запис номер: 0050447, ОСОБА_2 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація; внесення рішення фізичної особи - підприємця про припинення підприємницької діяльності, 11.12.2018 09:58:33, запис номер: 1050447, ОСОБА_3 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація; державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням, 11.12.2018 09:58:48, запис номер: 02050447, ОСОБА_3 , Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, підстава: власне рішення; державна реєстрація фізичної особи підприємцем 14.12.2021, 12:45:05, запис номер: 000095642, Є.Д.Р., державна реєстрація змін про фізичну особу-підприємця 02.02.2022 13:08:07, запис номер: 001095642, зміна прізвища, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням, 15.02.2023, 14:37:08, запис номер: 002095642, ОСОБА_4 , Департамент цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради.

З Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» встановлено про нарахування позивачеві доходу, зокрема, у період з січня 2018 року по грудень 2018 року і сплату у вказаний період страхових внесків. /а.с. 13 зі звороту - 14/

Відповідач наведені обставини не заперечує але вказує, що за даними інтегрованої картки платника по єдиному внеску наявна заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань в сумі 7371,54 грн за період з 11.01.2018 по 30.09.2018, що і стало підставою для формування в вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2023 №Ф-71310-17/1588 /а.с.7/.

Глобинським відділом державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області регіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанови у виконавчому провадженні №73351983: від 16.11.2023 про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2023 №Ф-71310-17/1588 на суму 7371,54 грн., зобов`язано боржника протягом п`яти днів подати декларацію про доходи та майно, від 22.11.2023 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 287,98 грн.; 22.11.2023 про стягнення з боржника виконавчий збір у розмірі 737,15 грн.; від 22.11.2023 про арешт коштів боржника; від 14.12.2023 про закінчення виконавчого провадження в зв`язку зі сплатою боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач не погоджуючись із вимогою ГУ ДПС у Полтавській області звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464.

Так, за змістом статті 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, суд доходить до висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець господарську діяльність не веде та доходи не отримує, проте є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Матеріали справи містять довідку форми ОК-5, що підтверджують сплату роботодавцем єдиного внеску за позивача протягом спірного періоду.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що відповідач приймаючи оскаржувану вимогу, не врахував ту обставину, що позивач є найманим працівником.

За весь час роботи позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, з якої сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджує находження позивача у трудових відносинах.

Таким чином, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах та роботодавцем сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством за позивача у спірний період.

Стосовно посилання у відзиві на здійснення позивачем незалежної професійної діяльності адвоката, суд зазначає, що представником відповідача до суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач здійснює незалежну професійну діяльність, як самозайнята особа та отримує дохід від такої діяльності.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач, як самозайнята особа (адвокат) не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, тому визначена в оскаржуваній вимозі Головного управління ДФС у Полтавській області сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вище зазначені обставини, суд зазначає, що вимогу ГУ ДПС у Полтавській області №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023 сформовано з порушення норм чинного законодавства, на підставі того що, відповідачем не доведено здійснення позивачем господарської діяльності та отримання відповідних доходів, крім того позивач є найманим працівником, тому така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Що стосується вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 відшкодування шкоди, заподіяної їй протиправним рішенням відповідача, в розмірі 8396,67 грн, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, шкода, заподіяна протиправним рішенням відповідача в розмірі 8396,67 грн, складається з наступних складових: 7371,54 грн - стягнення з позивача відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, 287,98 грн - розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, 737,15 грн - виконавчий збір.

На думку суду, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з ГУ ДПС у Полтавській області коштів, які були стягнуті з позивача в рамках виконавчого провадження №73351983, оскільки така вимога є передчасною в частині стягнення з позивача 7371,54 грн єдиного внеску.

Згідно з частиною тринадцятою статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Підстави та процедура, зокрема, щодо повернення надміру та/або помилково сплачених коштів з внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачена "Порядком зарахування в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів", затвердженого наказом Міністерства фінансів України 23.07.2021 №417, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.09.2021 за №1185/36807.

Пунктом 6 цього Порядку передбачено, що повернення здійснюється на підставі заяви платника про повернення коштів.

У даному випадку суд встановив протиправність вимоги №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, відповідно стягнуті на виконання цієї вимоги кошти суд розцінює як помилково та надміру сплачені, тому такі кошти мають бути повернуті позивачу на підставі цього рішення суду та за його заявою відповідно до "Порядку зарахування в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів".

Судом спір про повернення позивачу стягнутої суми єдиного внеску вирішено, відповідно суду необхідно розглянути питання про повернення позивачу стягнутих у виконавчому провадженні виконавчого збору (737,15 грн.) та витрат виконавчого провадження (287,98 грн) на загальну суму 1025,13 грн.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга);

у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (частина сьома).

Як уже вказувалось, у спірній вимозі №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023 сума недоїмки склала 7371,54 грн., відповідно виконавчий збір у розмірі 737,15 грн. визначено вірно.

У спірному випадку наведена норма частини сьомої статті 27 Закону №1404-VIII не може бути застосована, позаяк виконавче провадження №66596833 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII у зв`язку з фактичним виконанням вимоги ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023 (яка є виконавчим документом) шляхом стягнення з ОСОБА_1 7371,54 грн.

Вказані висновки зазначені в постанові ВС від 11.06.2020 у справі №160/10713/19.

Відтак стягнутий у виконавчому провадженні №73351983 виконавчий збір у розмірі 737,15 грн. не може бути повернутий на підставі зазначеного положення Закону №1404-VIII.

Щодо розміру витрат виконавчого провадження, то відповідно до "Видів та розмірів витрат виконавчого провадження", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1300/29430, до витрат виконавчого провадження віднесено, зокрема, вартість паперу, копіювання, друку документів, канцтоварів, конвертів, знаків поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку.

Державним виконавцем визначено вартість витрат виконавчого провадження 287,98 грн., яку суд вважає обґрунтованою.

У цій справі судом установлено недобросовісність суб`єкта владних повноважень щодо прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, а також відсутність правових підстав для її прийняття. Відтак причиною стягнення з позивача виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на загальну суму 1025,13 грн. слугували не поведінка позивача, а рішення суб`єкта владних повноважень, яке судом визнано протиправним та скасовано, а також зроблено висновок про недобросовісність поведінки відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує принцип "Jura novit curia" ("Суд знає закони"), за яким саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 справа №917/1739/17, постанова Верховного Суду від 14.12.2023 справа №520/20064/21).

У спірному випадку суд установив, що формування ГУ ДПС у Полтавській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, визнаної протиправною, призвело до стягнення з позивача 1025,13 грн. під час примусового виконання цієї вимоги у виконавчому провадженні №73351983. При цьому суд дійшов висновку про відсутність у спеціальному Законі №1404-VIII норм, які б урегульовували питання повернення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в разі, коли рішення, яке слугувало підставою для відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, скасоване після закриття виконавчого провадження з підстав виконання рішення в повному обсязі, а рішення та дії державного виконавця в такому виконавчому провадженні протиправними не визнавались.

Зважаючи на наведені аргументи, суду необхідно розглянути питання про застосування інших норм прав для захисту інтересів позивача в частині повернення коштів, стягнутих внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень протиправного рішення.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України (ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У розглядуваній справі державний орган ГУ ДПС у Полтавській області прийняв рішення, сформувавши вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, яку визнано судом протиправною та скасовано, та звернув цю вимогу до примусового виконання, внаслідок чого було відкрито виконавче провадження №73351983 з примусового виконання цієї вимоги та стягнуто 1025,13 грн. виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Також суд вважає, що відсутні підстави для застосування принципу офіційного з`ясування обставин справи щодо з`ясування поведінки позивача, наприклад, не оскарження рішень, дій державного виконавця у виконавчому провадженні №73351983, позаяк жодна із сторін не повідомила про відповідні обставини, клопотань з цього приводу також не подано. Водночас за змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи висновки суду щодо протиправності вимоги ГУ ДПС у Полтавській області №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, на підставі якої було відкрито виконавче провадження №73351983, правомірність оскаржуваних постанов державного виконавця та не встановлення судом у цій справі протиправності дій чи інших рішень державного виконавця, зокрема, щодо стягнення виконавчого збору чи витрат виконавчого провадження, зважаючи на визнання судом протиправності цієї вимоги після закриття виконавчого провадження у зв`язку з її виконанням у повному обсязі, що потягло стягнення з позивача 1025,13 грн. виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, беручи до уваги наведене правове регулювання щодо підстав відшкодування шкоди, суд доходить висновку, що ця сума є шкодою, завданою позивачу протиправним рішенням державного органу вимогою ГУ ДПС у Полтавській області №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023, тому зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача з цього державного органу.

Щодо повноважень адміністративного суду розглядувати спори про стягнення шкоди, то відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судом питання про стягнення шкоди вирішено разом з вимогою про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, прийняття та виконання якого спричинило матеріальну шкоду позивачу.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За подання цього позову до суду підлягав сплаті судовий збір у сумі 2422,40 грн, який і був сплачений позивачем, що підтверджується квитанціями від 08.01.2024 №4436-3194-8895-9309 та №6254-7082-7201-3525 /а.с. 4-5/.

Суд бере до уваги те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача щодо винесення оскарженої вимоги, відтак суд вважає за можливе на підставі частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України покласти на відповідача судові витрати позивача по сплаті судового збору повністю.

Таким чином, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати зі сплати судового збору у сумі 2422,40 грн.

Поряд з цим, у позовній заяві та у відповіді на відзив представником позивача зазначено, що остаточна сума витрат на правничу допомогу з необхідними доказами їх понесення буде подана відповідно до приписів статті 143 КАС України.

З огляду на це, наразі судом не вирішується питання щодо розподілу судових витрат в частині витрат на правничу допомогу адвоката.

Керуючись ст. 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, буд. 4, м. Полтава, 36000, ЄДРПОУ ВП 44057192) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Полтавській області №Ф-71310-17/1588 від 12.07.2023.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1025,13 грн. (одна тисяча двадцять п`ять гривень тринадцять копійок) завданої матеріальної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 2422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, буд. 4, м. Полтава, 36000, ЄДРПОУ ВП 44057192).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ч.8 ст. 18, ч.ч. 7-8 ст. 44 та ст. 297 КАС України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підп. 15.5 підп. 15 п. 1 р. VII "Перехідні положення" КАС України.

Головуючий суддя І.Г. Ясиновський