Справа № 160/34216/23
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/34216/23
Колегія суддів І інстанції:

головуючий суддя: Захарчук-Борисенко Н.В.

судді Златін С.В., Рянська С.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, винесене Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем Національного банку України;

- визнати протиправним та скасувати Рішення Правління Національного банку України від 01.08.2023 року №265-рш «Про відкликання банківської ліцензії і ліквідації АТ «АКБ «КОНКОРД»;

- зобов`язати Національний банк України винести рішення про незастосування до ОСОБА_1 ознак небездоганної ділової репутації, передбаченої підпунктом 2 пункту 65 розділу ІІ Положення про ліцензування банків, затвердженого Постановою Правління НБУ від 22.12.2018 року №149, що була застосована до ОСОБА_1 у зв`язку з винесенням Правлінням Національного банку України рішення від 01.08.2023 року №265-рш «Про відкликання банківської ліцензії і ліквідації АТ АКБ «КОНКОРД».

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року клопотання представника Національного банку України про закриття провадження по справі задоволено частково. Закрито провадження по справі №160/34216/23 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії в частині вимоги щодо визнання протиправним та скасування Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, винесеного Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем Національного банку України. В іншій частині клопотання представника Національного банку України про закриття провадження відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Апеляційна скарга обґрунтована помилковістю висновків суду, що оскаржуване Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року не втручається в жодні права, свободи чи інтереси позивача і не породжує для неї права на захист. Зазначає, що судом не було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09.2019 року у справі №520/12022/17, в яких зроблено висновки щодо процесуального права позивача оскаржити ненормативний правовий акт індивідуальної дії, адресатом якого він не був, з метою захисту власного законного інтересу, що був порушений таким індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень. Також скаржник зазначає на те, що через прийняття Правлінням Національного банку рішення №265-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «АКБ «КОНКОРД» до ОСОБА_1 , на підставі пп.2 п.65 глави 6 розділу ІІ Положення, застосовується ознака небездоганної ділової репутації, а без оскарження Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, вона не має можливості подати до НБУ клопотання про незастосування до неї ознаки небездоганної ділової репутації.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу Національний банк України просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник відповідача заперечував проти її задоволення, просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує скаржник, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести, а суд встановити, що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень та можливе лише у разі, якщо такий суб`єкт повинен був прийняти відповідне рішення згідно з законодавством і, неприйняття рішення порушує права позивача.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, про що неодноразово зазначено Верховним Судом, зокрема у постановах від 03 березня 2020 року у справі № 331/5314/16-а (2-а/331/148/2016), від 15 квітня 2020 року у справі №712/11800/17, від 11 листопада 2021 року у справі №640/13941/20.

Як вбачається з матеріалів справи в даному випадку позивач своє порушене право фактично пов`язує із застосуванням до неї Національним банком України ознаки небездоганної ділової репутації, що на думку скаржника, нерозривно пов`язано із Застереженням №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, яке винесене Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем Національного банку України.

Разом з тим, оскаржуваним Застереженням №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, зобов`язано АТ «АКБ «КОНКОРД» протягом двох місяців з дня отримання Банком усунути порушення вимог законодавства з питань фінансового моніторингу, які зазначені у цьому Застереженні.

В свою чергу, згідно із пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Відповідно до встановлених у справі обставин спірне Застереженням №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року є індивідуальним актом, яке стосується АТ «АКБ «КОНКОРД», а не позивача.

В свою чергу, право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, Великою Палатою Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 800/489/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 19 травня 2022 року у справі № 814/152/18.

Оскільки оскаржуване позивачем Застереженням №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року породжує певні правові наслідки, впливає на права і свободи тільки того суб`єкта, якому воно адресовано, то і відповідно не породжує для позивача і права на захист, тобто права на оскарження цього рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17, від 10 серпня 2020 року у справі №522/1611/17, 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19, від 28 вересня 2021 року у справі №802/350/17-а).

Разом з тим, посилання скаржника на те, що оскаржуване Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року містить конкретизацію, що відповідальною особою за порушення є позивач, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки таке Застереження не містить в собі виокремлення позивача та/або її функціональних обов`язків, серед переліку встановлених АТ «АКБ «КОНКОРД» порушень, способу і порядку їх усунень саме позивачем.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, ознаки небездоганної ділової репутації застосовані до позивача на підставі пп.2 п.65 глави 6 розділу ІІ Положення у зв`язку із прийняттям Правлінням Національного банку рішення №265-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «АКБ «КОНКОРД», а не у зв`язку із винесенням Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року.

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року не створює для позивача жодних правових наслідків, не впливає на її права і свободи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для звернення позивача із позовними вимогами про його скасування.

У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, у постанові від 08.09.2021 року по справі №816/228/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, відповідно до якого, поняття спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Застереження №20/901-рк/БТ від 30.06.2022 року, винесене Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем Національного банку України не підлягає судовому розгляду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

В повному обсязі постанова складена 01 травня 2024 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.А. Шальєва

суддя С.В. Сафронова