Справа № 360/193/24
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

01 травня 2024 року м. ДніпроСправа № 360/193/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі за позовом адвоката Лиштви Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду на розгляді перебуває справа за позовом адвоката Лиштви Юрія Васильовича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, військова частина) з такими вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття безпосередньої участі у бойових діях, а саме за 28 днів виконання бойового завдання за лютий 2023 року та за 29 днів виконання бойового завдання за березень 2023 року;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням взяття безпосередньої участі у бойових діях, а саме за 28 днів виконання бойового завдання за лютий 2023 року та за 29 днів виконання бойового завдання за березень 2023 року.

Ухвалою від 26 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнано поважними причини пропуску строку звернення адвоката Лиштви Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом до Військовій частині НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії.

13 березня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач серед іншого просить залишити позов без розгляду та закрити провадження у справі у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідачем зазначено, що додаткова винагорода, передбачена Постановою КМУ від 28.02.2023 № 168 за лютий 2023 року військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 (у тому числі і позивачу), нарахована відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) про виплату додаткової винагороди від 16.03.2023 № 127 та виплачена 23.03.2023, що підтверджується довідкою про доходи від 28.02.2024 № 125 та витягом з відомості зарахувань додаткової винагороди від 23.03.2023; за березень 2023 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно господарської діяльності) про виплату додаткової винагороди від 11.04.2023 № 167 та виплачена 22.04.2023, що підтверджується довідкою про доходи від 28.02.2024 № 125 та витягом з відомості зарахувань додаткової винагороди від 23.03.2023.

Отже, резюмує відповідач, позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, яке виразилося у недоотриманні додаткової винагороди, збільшеної до 100000,00 грн, за лютий 2023 року - 23 березня 2023 року, а за березень 2023 року - 22 квітня 2023 року.

Але з цього моменту протягом встановленого строку сам позивач звернення до суду із позовною заявою не здійснив. Натомість, позивач звернувся із відповідною позовною заявою лише 31 січня 2024 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби.

14 лютого 2024 року сторона позивача звернулась до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій у якості обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду зазначила той факт, що станом на час звернення до суду позивач є військовослужбовцем та проходить службу, пов`язану із виконанням бойових завдань безпосередньо на лінії бойового зіткнення із ворогом, що є відвертою неправдою у зв`язку з тим, що з 08 квітня 2023 року Військова частина НОМЕР_2 , у якій позивач проходить військову службу, виведена з зони бойових дій на відновлення та з зазначеного часу по теперішній час виконує визначені їй завдання у Волинській області, що не відноситься до зони бойових дій, а тим паче не перебуває на лінії бойового зіткнення із ворогом.

Крім того, за час перебування Військової частини НОМЕР_2 на відновленні позивач неодноразово перебував у відпустці, а саме: у період з 08 жовтня 2023 року по 25 липня 2023 року, що свідчить про наявну можливість у позивача, не перебуваючи у зоні бойових дій, знаходячись у відпустках, отримати правову допомогу та вчасно, у визначений законом строк, звернутись із позовом до суду.

Відповідач вважає, що свідоме зазначення стороною позивача в заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду того факту, що позивач проходить службу, пов`язану із виконанням бойових завдань безпосередньо на лінії бойового зіткнення із ворогом, є ні чим іншим, як введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи та явне порушення позивачем при подачі позовної заяви встановленого законом строку позовної давності (3 місяці). Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не надано доказів неможливості звернення із цим позовом у встановлений строк.

Частиною четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отримання позивачем на картковий рахунок додаткової винагороди 23 березня 2023 року та 22 квітня 2023 року свідчить про те, що позивач був обізнаний про (як на його думку) порушене його право саме у зазначені строки та перебуваючи весь цей час (з 08 квітня 2023 року) у Волинській області, де в зазначений час працювали та працюють всі засоби зв`язку, маючи час для відпочинку, а також перебуваючи у зазначений період у відпустці, жодним чином не був обмежений у можливостях своєчасного отримання правничої допомоги адвоката і своєчасного звернення до суду за захистом своїх прав та мав об`єктивну можливість щодо подання позову у встановлені законом строки, а саме протягом трьох місяців, тобто не пізніше 22 липня 2023 року.

З урахуванням викладеного, відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду та закрити провадження у справі.

Ухвалою від 22 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу (представнику позивача) протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду.

На виконання ухвали від 22 квітня 2024 року представником позивача 29 квітня 2024 року подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду в обґрунтування якої зазначено, що більшість бойових завдань виконуються в умовах обмеженого доступу і при таких обставинах зазвичай у більшості випадків військовослужбовцю не повідомляють усіх деталей майбутніх зіткнень із ворогом. Також має місце, коли бойове зіткнення трапляється без жодного наказу, адже бойова обстановка може змінюватися щохвилини. У даному випадку мало місце те, що виконання завдання відбувалося в режимі закритого доступу. Фактично, про те, що за його виконання позивачу мають сплатити додаткову винагороду, бо таке завдання, як було встановлено пізніше, було оформлено на папері, а отже його виконання модна довести. Про що і стало відомо позивачу вже після тривалого спливу часу, а на підтвердження того, що бойове завдання було оформлено на папері, вдалося дізнатися лише після отримання копій доданих до позову документів. Позивач є військовослужбовцем, здійснює заході із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії російської федерації, вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених статті 122 КАС України

Ухвалою від 30 квітня 2024 року продовжити розгляд справи.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, про залишення позовної заяви без розгляду та закриття провадження у справі, суд виходить з такого.

Статтею 122 КАС України визначено, що:

- позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина перша);

- для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга);

- для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята).

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Так, до 19 липня 2022 року частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті до 19 липня 2022 року було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, до 19 липня 2022 року право на заробітну плату не обмежувалось будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з вимогами статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

В аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення охоплювався застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовними вимогами щодо заробітної плати (грошового забезпечення) не обмежувалось будь-яким строком.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з пунктами другим-третім статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзаци перший, другий пункту 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023 року № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168», яка застосовувалася у період з 21 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року):

установлено що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (абзац перший);

особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством оборони, але не більше ніж до 50000 гривень (абзац другий);

нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення (абзац третій);

виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) (абзац четвертий).

Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260) цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Пунктом 2 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 визначено:

грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення;

до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років;

до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія;

до одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Відповідно до пункту 8 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260:

грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців;

грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України);

грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Розділом XXXIV Порядку № 260 врегульовані питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану.

Так, пунктом 8 розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 (в редакції, яка застосовується з 01 лютого 2023 року до 29 вересня 2023 року) передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 9 розділу XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 (в редакції, яка застосовується з 01 лютого 2023 року до 29 вересня 2023 року)).

Отже, додаткова винагорода, передбачена пунктом 1 Постанови № 168 на період дії воєнного стану, є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України.

Позивач у цій справі звернувся до суду за захистом свого права на належне грошове забезпечення (оплату праці). Позивачем не оскаржуються умови проходження публічної служби або звільнення з неї. Отже, застосуванню до спірних правовідносин стосовно строків звернення до суду підлягають положення КЗпП України, а не КАС України.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Також Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до статті 116 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України у редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, починаючи з 19 липня 2022 року обмежено строк звернення до суду з позовами про вирішення трудових спорів щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби та щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні. З 19 липня 2022 року у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби такий строк становить три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а у спорах щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, такий строк становить три місяці з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 травня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи

Конституційний Суд України (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп) також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У Рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення стосовно порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами; конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у часі, доцільно зробити висновок, що суд під час розгляду справи має застосовувати той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення відповідних спірних правовідносин.

З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд зауважує про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності (тобто на ті відносини, які виникли починаючи з 19 липня 2022 року).

Оскільки спірні правовідносини виникли після 19 липня 2022 року, то до спірних правовідносин щодо виплати грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з лютого 2023 року по березень 2023 року застосовується строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України - три місяці з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів Порядку № 260 наказ про виплату позивачу додаткової винагороди мав бути виданий командиром (начальником) Військової частини НОМЕР_2 до 5 березня 2023 року за лютий 2023 року і до 5 квітня 2023 року за березень 2023 року, а її виплата здійснена або в місяці видання наказу про виплату (у березні 2023 року за лютий 2023 року, у квітні 2023 року за березень 2023 року, або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (у квітні 2023 року за лютий 2023 року, у травні 2023 року за березень 2023 року).

Таким чином, з урахуванням приписів Порядку № 260 про можливість виплати додаткової винагороди в місяці, наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату одноразового додаткового виду грошового забезпечення, позивач мав законні очікування на виплату спірної додаткової винагороди до 30 квітня 2023 року (за лютий 2023 року) і до 31 травня 2023 року (за березень 2023 року).

Отже, тримісячний строк звернення до суду у межах спірних правовідносин щодо додаткової винагороди за лютий 2023 року почався 01 травня 2023 року та закінчився 01 серпня 2023 року, а щодо додаткової винагороди за березень 2023 року почався 01 червня 2023 року та закінчився 01 вересня 2023 року.

До суду з цим позовом позивач звернувся через свого представника лише 15 лютого 2024 року, про що свідчить інформація, зазначена на конверті, в якому надійшла позовна заява, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України у спорах щодо виплати заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дослідженням доданих до позовної заяви документів судом установлено, що позивач є військовослужбовцем та з квітня 2022 року по теперішній час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 .

Зазначене дає підстави вважати, що позивач під час впровадженого на всій території України воєнного стану був обмежений у можливостях своєчасного отримання правничої допомоги адвоката і своєчасного звернення до суду за захистом своїх прав.

Оскільки на виконання вимог частини другої статті 79 КАС України позивач повинен подати докази разом із поданням позовної заяви, суд враховує, що зверненню до суду передує зібрання позивачем доказів на підтвердження обставин, які підтверджують заявлені позовні вимоги, що, в свою чергу, займає певний час.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про можливість своєчасного звернення до суду під час перебування позивача у відпустках у 2023 році, оскільки відпустка, що визначено у Преамбулі до Закону України «Про відпустки», надається працівнику для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. З урахуванням вказаного, суд не може презумувати про наявність у особи обов`язку в указаний період (під час перебування у відпустці) здійснювати дії щодо захисту своїх прав від неправомірних дій третіх осіб, оскільки вказаний період наданий працівнику саме для відпочинку.

За встановлених обставин суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновити позивачеві такий строк.

Задоволення клопотання про поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом, обумовлює відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

За приписами частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: 1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт перший); 2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом (пункт другий); 3) якщо сторони досягли примирення (пункт третій); 4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт четвертий); 5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт п`ятий); 6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили (пункт шостий); 7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили (пункт сьомий); 8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (пункт восьмий).

Вищенаведений перелік підстав для закриття провадження у справі є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Жодних підстав, визначених частиною першою статті 238 КАС України, для закриття провадження у цій справі судом не встановлено, внаслідок чого клопотання про закриття провадження у справі також належить залишити без задоволення.

Керуючись статтями 121, 122, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання адвоката Лиштви Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Поновити адвокату Лиштві Юрію Васильовичу в інтересах ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовити у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_2 про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі за позовом адвоката Лиштви Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя О.В. Захарова