Справа № 280/2325/24
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

02 травня 2024 року Справа № 280/2325/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ), Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-1), Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №3685-031-16 від 18 січня 2024 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту 7-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року у зв`язку із чим, нарахувати та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту7-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов мотивований тим, що пенсійний орган протиправно не зарахував позивачу до стажу, який дає право на призначення грошової допомоги у розмірі десяти мінімальних пенсій, періоди роботи з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року у зв`язку із відсутністю у довідці форми власності підприємства. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив у призначенні та виплаті такої грошової допомоги. З огляду на вказане, позов просить задовольнити.

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із її невідповідністю вимогам статей 160-161 КАС України.

21 березня 2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 25 березня 2024 року відкрито провадження у справі № 280/2325/24 та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

08 квітня 2024 року представником відповідача 1 через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та з посиланням на пункт 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV вказує, що однією з головних умов нарахування та виплати грошової допомоги є наявність у позивача спеціального стажу роботи на посадах, передбачених пунктами "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не менш 30 років. В той же час, у позивача відсутній спеціальний стаж роботи в закладах та установах, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не виконуються умови пункту 7-1 розділу XV "Прикінцевих положень» та одержання заявленої допомоги. Просить у задоволенні позову відмовити.

10 квітня 2024 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, у якій останній не погоджується із доводами відповідача 1, викладеними у відзиві на позов, та вважає, що вказані доводи не спростовують аргументів позивача, викладених у позовній заяві.

22 квітня 2024 року від відповідача 2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який містить заперечення проти задоволення позову у зв`язку із відсутністю у позивача спеціального стажу роботи на посадах, передбачених пунктами "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не менш 30 років. Вказує, що відповідно до наданих документів ОСОБА_1 , стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" враховано з 22 листопада 1995 року по 14 серпня 1996 року, з 02 жовтня 2000 року по 31 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 12 вересня 2023 року складає 23 роки 06 місяців 5 днів. До стажу позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано періоди за довідкою від 12 січня 2024 року № 01 за період з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року, з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року яка видана ПАТ "Запорізький абразивний комбінат," оскільки в довідці не вказана форма власності (державна або комунальна). Враховуючи вищевикладене, вказує про відсутність підстав для виплати позивачу заявленої грошової допомоги. В задоволенні позову просить відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як одержувач пенсії за віком.

12 січня 2024 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного Фонду у Запорізькій області із заявою щодо виплати грошової допомоги в розмірі 10 пенсій згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Надана позивачем заява в порядку екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішенням Головного управління у Київській області позивачу відмолено у задоволенні вищезазначеної заяви у зв`язку із відсутністю у позивача 30 років спеціального стажу роботи в закладах та установах, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не виконуються умови пункту 7-1 розділу XV "Прикінцевих положень».

Згідно вказаного рішення стаж ОСОБА_1 на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" враховано з 22 листопада 1995 року по 14 серпня 1996 року, з 02 жовтня 2000 року по 31 березня 2022 року, з 01 червня 2022 року по 12 вересня 2023 року складає 23 роки 06 місяців 5 днів.

В той же час, до стажу, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років не враховано періоди за довідкою від 12 січня 2024 року № 01 за період з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року яка видана ПАТ "Запорізький абразивний комбінат," оскільки в довідці не вказана форма власності (державна або комунальна).

Вважаючи, що право на отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій у відповідності до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV порушене органами пенсійного фонду, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються та не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел регламентовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Частиною 3 статті 4 цього Закону передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

За приписами пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до підпунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх 10 (десяти) місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З оскаржуваного в судовому порядку рішення вбачається, що невиплата грошової допомоги позивачу зумовлена тим, що ГУ ПФУ у Київській області не зараховано до стажу роботи, що дає право на отримання грошової допомоги, періодів її роботи на посаді вихователя дитячого садку, а саме з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року при ПрАТ «Запоріжабразив» у зв`язку із відсутністю у довідці ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» віл 12 січня 2024 року № 01 інформації щодо форми власності (державне чи комунальне), а тому підстав для зарахування до стажу роботи, що надає їй право на призначення та виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV вищезазначених періодів роботи немає.

З урахуванням пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Умови ж обчислення страхового стажу, який дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, та механізм її виплати, врегульовані «Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі Порядок № 1191).

Абзацом 2 пункту 2 вказаного Порядку передбачено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені «Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (затв. постановою КМУ від 04 листопада 1993 року №909).

Як передбачено у пункт 5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком у відповідності до Закону №1058-ІV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону №1058-IV станом на день її призначення (пункт 6 Порядку №1191).

Відповідно до пункту 7 цього ж Порядку, виплата грошової допомоги здійснюється органами ПФУ одноразово у розмірі 10 (десяти) місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується із наявністю необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних (визначених законодавством) посадах й виходу на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотриманням такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

До того ж, аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №462/5636/16-а та від 19 березня 2019 року у справі №466/5637/17.

Надаючи оцінку доводам ГУ ПФУ у Київській області щодо відсутності у позивача такої обов`язкової умови, як наявність необхідного спеціального страхового стажу роботи на визначених законом посадах, суд зазначає наступне.

У відповідності до статті 48 Кодексу законів про працю України, норми якої кореспондуються зі стаття 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також пункт 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки та відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або ж за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій чи їх правонаступників. Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція з цих питань викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17, від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 04 березня 2020 року у справі №367/945/17, від 27 квітня 2020 року у справі №367/4230/17 та від 23 вересня 2021 року у справі №227/4273/16-а.

Так, судом встановлено та підтверджується довідкою Приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» від 12 січня 2024 року № 01, у спірний період з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року позивач працювала на ПрАТ «Запоріжабразив» на посаді вихователя ясельної групи в дит.садку № 29, з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року на посаді вихователя садової групи до дитячого садку № 29, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року - на посаді вихователя до дитячого садка № 277.

Зазначений період роботи Малохатько (дівоче прізвище Чернова) також підтверджується записами трудової книжки колгоспника від 22 вересня 1980 року Серії НОМЕР_2 .

Так, згідно зі статтею 10 Закону України «Про освіту» від 05 вересня 2017 року №2145-VIII, невід`ємними складниками системи освіти є, зокрема, дошкільна освіта.

У силу вимог статті 5 Закону України «Про дошкільну освіту» від 11 липня 2001 року №2628-III, систему дошкільної освіти становлять заклади дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності; наукові і методичні установи; органи управління освітою; освіта та виховання в сім`ї.

До стажу роботи зараховується період роботи на відповідних посадах у відповідних закладах згідно із «Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 04 липня 1993 року за №909 із внесеними змінами).

Суд зазначає, що до вказаного Переліку, з-поміж інших, входять посади вчителів, вихователів загальноосвітніх навчальних закладів та вихователі дошкільних навчальних закладів всіх типів.

Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, що давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до статей 16,18 Закону Української PCP «Про народну освіту» від 28 червня 1974 року (що діяв на час роботи позивача у вказані періоди на посаді вихователя в закладах дошкільної освіти при ПрАТ «Запоріжабразив»), з метою створення найсприятливіших умов для виховання дітей дошкільного віку і подання необхідної допомоги сім`ї створюються дитячі ясла, дитячі садки, дитячі ясла-садки загального і спеціального призначення та інші дитячі дошкільні заклади. Влаштування дітей у дитячі дошкільні заклади провадиться за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють.

Дитячі дошкільні заклади організовувались виконавчими комітетами районних, міських, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також з їх дозволу державними підприємствами, установами та організаціями, колгоспами, іншими кооперативними та іншими громадськими організаціями.

У відповідності до статті 41 вищезазначеного закону з метою всебічного розвитку здібностей і нахилів учнів, виховання громадської активності, інтересу до праці, науки, техніки, мистецтва, спорту, військової справи, а також для організації культурного відпочинку і зміцнення їх здоров`я державні підприємства, установи і організації, колгоспи, інші кооперативні, профспілкові, комсомольські та інші громадські організації створюють палаци і будинки піонерів, станції юних техніків, юних натуралістів, юних туристів, дитячі бібліотеки, спортивні, художні, музичні школи, піонерські табори та інші позашкільні заклади.

Отже, в періоди роботи позивача з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року фактично визнавалося дві форми власності: соціалістична та особиста.

Підприємства у спірний період відносились до соціалістичної власності, а не до особистої.

Також, судом беруться до уваги відомості про перейменування ПрАТ «Запоріжбрзив», зазначені у довідці від 12 січня 2024 року № 01, які, також свідчать про приналежність підприємства, на якому позивач працювала у спірний період, до соціалістичної власності.

За правилами, встановленими статтею 10 Конституції УРСР від 20 квітня 1978 року, основу економічної системи України становила соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

У виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних і інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави (стаття 11 Конституції УРСР).

З огляду на фактичні обставини справи, суд зазначає, що в спірний період підприємство, на якому працювала позивач у спірний період, відносились до соціалістичної власності, а не до особистої, а тому спірні періоди роботи позивача прирівнюються до роботи в закладах державної та комунальної власності.

Вищезазначене, на думку суду, свідчить про наявність підстав для зарахування зазначених вище періодів роботи позивача з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року в дошкільних закладах до педагогічного (спеціального) стажу позивача.

Враховуючи те, що стаж позивача за спеціальністю на посадах працівника освіти станом перевищував 30 років на моменту виходу на пенсію, вимоги щодо зобов`язання органу пенсійного фонду призначити їй грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення підлягають задоволенню.

В той же час, враховуючи той факт, що відмова щодо призначення заявленої грошової допомоги приймалась ГУ ПФУ у Київській області, яка оформлена рішенням від 18 січня 2024 року № 3865/030-16, призначення такої грошової допомоги, а також її нарахування має здійснювати вказаний суб`єкт владних повноважень. ГУ ПФУ в Запорізькій області бездіяльність в частині не зарахування позивачу періодів роботи за заявою від 12 січня 2024 року не допускалась.

В той же час, з урахуванням Порядку 22-1 виплата такої допомоги здійснюється органом пенсійного фонду за місцем проживання пенсіонера, в даному випадку ГУ ПУФУ в Запорізькій області.

За наведеного вище, суд дійшов висновку про наявність підстав часткового для задоволення позову.

З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 18 січня 2024 року № 3685/03-16 про відмову к перерахунку пенсії за заявою ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року, у зв`язку із чим нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту 7-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту 7-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України).

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивачем у зв`язку із розглядом даної адміністративної справи понесено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 КАС України).

Суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

В даному випадку, зважаючи на предмет спору, незначну складність адміністративної справи, сталість судової практики Верховного Суду зі спірного питання, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. за підготовку позовної заяви та відповіді на відзив є не співмірними зі складністю адміністративної справи та часом витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку з чим підлягають зменшенню до 2000,00 грн.

За таких обставин, судовий збір сплачений позивачем у розмірі 605,60 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., стягується, відповідно до статті 139 КАС України, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду у Київській області, як суб`єкта владних повноважень, яким було допущено протиправні дії по відношенню до позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 9, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 18 січня 2024 року № 3685/03-16 про відмову к перерахунку пенсії за заявою ОСОБА_1 від 12 січня 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до спеціального (педагогічного) стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 жовтня 1981 року по 13 вересня 1982 року з 01 серпня 1983 року по 29 серпня 1984 року, з 05 серпня 1986 року по 08 жовтня 1993 року, у зв`язку із чим нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту 7-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначенні пенсії за віком, відповідно до пункту 7-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 2000,00 грн. (дві тисячі) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10, ).

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ( 69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-Б; ).

Повне судове рішення складено 02 травня 2024 року.

Суддя Д.В. Татаринов