Справа № 420/27442/23
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання - Кралі І.С.

позивача - ОСОБА_1

представника позивачів - Ворсуляка О.В.

представника відповідача - Половенка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за правилами загального позовного провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язати прийняти рішення, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до відповідача, Державної міграційної служби України, у якій позивачі просять суд:

(1).Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №37-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

(2). Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської федерації НОМЕР_1 , ІПН в Україні НОМЕР_2 .

(3).Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №36-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у визнанні біженкою або особою, що потребує додаткового захисту.

(4).Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянку російської федерації 550084006, ІПН в Україні НОМЕР_3 .

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що в нього існують законні підстави для визнання його біженцем. Так, позивач стверджує, що є громадянином рф, сповідує іслам. Залишив Батьківщину, оскільки зазнав переслідувань з політичних та релігійних мотивів, з цих підстав стосовно нього була порушена кримінальна справа та ухвалений незаконний вирок за участь в організації Хізб-ут-Тахрір - аль-Ісламі .

З початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення в країну громадянства для позивача є неможливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи кримінального примусу.

В судовому засіданні позивач зазначив, що відповідач не здійснив відповідних дій для вивчення його ситуації та прийняв необґрунтоване рішення.

(б) Позиція позивачки, ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що в неї існують законні підстави для отримання статусу біженки, проте відповідач протиправно відмовив їй у наданні цього статусу. Так, вона стверджує, що є громадянкою рф та сповідує іслам. Залишила рф вслід за чоловіком ОСОБА_1 , оскільки той зазнав переслідувань з політичних і релігійних мотивів, стосовно нього було незаконне кримінальне провадження.

З початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення в країну громадянства для позивачки та її чоловіка є неможливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи кримінального примусу.

(в) Позиція відповідача

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування своїх заперечень зазначав про недоведеність фактів побоювання застосування до позивачів смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Співробітники міграційної служби провели аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановили, що за матеріалами особової справи основною причиною неможливості добровільного повернення до рф позивач зазначив, що стосовно нього було незаконне кримінальне провадження.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Позивач незаконно перетнув кордон, однак звернення відбулось із зволіканнями, тобто через 7 років після потрапляння на територію України.Тому 09.09.2022 стосовно нього складений протокол та постанову про адміністративну відповідальність за ст. 203 КУпАП (матеріали долучені до особової справи).

Впродовж опитування відповідач встановив, що заявник дотримується традиційних канонів ісламу, належить до мусульман-сунітів, які становлять релігійну більшість населення в Республіці Башкортостан (арк. 10-13 співбесіди від 21.09.2022);

- шукач захисту підтверджує обставину функціонування на території Республіки Башкортостан культових для мусульман мечетей, які вільно та безперешкодно відвідував (арк. 10 співбесіди від 21.09.2022);

- заявник мав можливість здобуття спеціалізованої релігійної освіти, слухати проповіді у мечетях та регулярно приймати участь у відповідних богослужіннях (арк. 10 співбесіди від 21.09.2022);

- близькі родичі шукача захисту, які залишились проживати в РФ, продовжують дотримуватися канонів релігії (арк. 6,11 співбесіди від 21.09.2022), будь яких елементів ймовірного їхнього переслідування чи дискримінації не виявлено;

- інформацією по країні походження підтверджується факт відсутності адміністративної відповідальності за носіння бороди, хіджабу чи іншого релігійного одягу;

- за результатом аналізу «кейсу» заявника не спостерігається порушення його основоположних прав.

Слід зауважити, що через існування так званого переслідування в 2015 році, заявник безперешкодно уклав шлюб із дружиною в державних органах влади. Крім того, наявність окремої дискримінації у певних сферах суспільного життя, таких як носіння бороди чи хіджабу, сама по собі не є переслідуванням та не створює підстави для визнання особи біженцям, джерело: http://www.nordiclife.org/ ( додаток № 3 до рекомендаційної позиції).

- відповідно до керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 року, особа, яка має та користується можливістю легального звернення до дипломатичних представництв країни громадянської належності не може вважатися біженцем у відповідності до встановлених міжнародних процедур, джерело: http://www.refworld.org.ru/docid/537f597c4.html (додаток № 4 до висновку);

- інформацією по країні походження (тематичний звіт Державного департаменту США (178008) від 02. Об.2022) підтверджується факт переслідування правоохоронними органами влади РФ окремих осіб, підозрюваних у членстві або підтримці груп, заборонених урядом, включаючи групи, що виступали за політичні цілі ісламу та представляли себе політичними опонентами уряду. Разом з тим, за матеріалами особової справи шукача захисту встановлено, що він дотримувався звичайних канонів Ісламу та відокремлює себе від радикальних течій.

- позивач не публікував дописи на релігійну тематику в соціальних мережах, не займається поширенням або розповсюдженням ісламської літератури та не займався призивом до Ісламу (арк. З, 12-13 протоколу співбесіди від 21.09.2022);

- позивач не займався активістською або громадською діяльністю на території РФ, не проводить активної діяльності проти чинної влади країни громадянської належності (арк. 9, 10 протоколу співбесіди від 21.09.2022);

- позивач не обіймав вищі або інші релігійні чини на території РФ (арк. 10-13 протоколу співбесіди від 21.09.2022; арк. 5 співбесіди від 27.09.2022);

- позивач ніколи не перебував у складі радикальних ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності (арк. 6, 10 протоколу співбесіди від 21.09.2022);

- особа не перебуває в офіційному розшуку на території РФ (арк. 9 протоколу співбесіди від 21.09.2022). Зокрема, на відсутність проблем з органами державної влади країни громадянської належності вказує обставина безперешкодного звернення та оформлення 2 (двох) паспортних документів через дипломатичну установу РФ в Україні протягом 2015 та 2019 років (арк. 1 анкети від 15.09.2022);

- позивач особисто підтвердив про відсутність фактів щодо ймовірності застосування до нього смертної кари (співбесіда від 21.09.2022, арк. 7). Проведеним аналізом також встановлено: відсутність фактів застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення на територію країни громадянської належності.;

- у випадку повернення на територію країни громадянської належності, особа зможе отримати підтримку та сприяння в адаптації від близьких родичів, які залишились проживати на території РФ (анкета від 15.09.2022 року, арк. 2; співбесіда від 21.09.2022, арк. 6);

- у разі повернення до РФ, за матеріалами справи не виявлено фактів, що свідчать про виникнення особистої небезпеки для заявника.

Тобто, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту не встановлено елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до нього.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому може бути завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення такої «серйозної шкоди».

Так, заявник не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності на території країни громадянської належності , у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває. Позивачу не загрожує смертна кара, вирок про смертну кару чи будь-яке покарання відповідно до кримінального кодексу країни громадянської належності.

З огляду на викладене, в позивача, на думку відповідача, відсутні об`єктивні побоювання зазнати «серйозної шкоди» в країні своєї громадянської належності у відповідності до визначення Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕІІ та національного законодавства.

Щодо позивачки, ОСОБА_2 , відповідач зазначав, що надана нею історія переслідування жодним чином не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

16.10.2023 суд ухвалив відкрити загальне позовне провадження.

07.02.2024 суд ухвалив об`єднати в одне провадження справу №420/27442/23 за позовом ОСОБА_2 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії зі справою №420/27444/23 за позовом ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити дії.

05.03.2024 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті.

22.04.2024 суд розглянув справу по суті та ухвалив вступну та резолютивну частини рішення.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином російської федерації республіки Башкортостан, сповідує іслам.

Стосовно позивача у російській федерації була порушена кримінальна справа №1-2/14 за наслідками розгляду якої 22.04.2014 судом в складі мирового судді судового району м.Сібай Республіки Башкортостан був ухвалений вирок. У вироку суд встановив, що підсудний ОСОБА_1 з іншими підсудними з прямим умислом здійснював дії відповідні з цілями та завданнями забороненої партії Хізб -ут-Тахрір- аль-Ісламі залучав інших осіб, зберігав та розповсюджував літературу цієї партії, проводив з мусульманами індивідуальні та групові зустрічі з метою навчання ідеології забороненої партії. Позивач був визнаний винним у вчиненні злочину за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації). З урахуванням строку знаходження ним під вартою до судового розгляду справи з 14.04.2014 суд пом`якшив йому покарання у вигляді зниження штрафу.

З огляду на зміст вироку у підсудного ОСОБА_1 вдома був проведений обшук, впродовж якого за місцем його проживання були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література , журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі та були визнані судом екстремістськими. Суд визнав участь підсудного ОСОБА_1 у діяльності ланки забороненої партії Хізб -ут-Тахрір аль-Ісламі .

В матеріалах справи містяться скріншоти із мережі Інтернет з публікацією статті видання Кавказ-Центр: Башкортостан. После антиисламского призыва Медведева в ментовских застенках города Сибай начались аресты и зверские истязания мусульман ( жовтень 2011 рік).

У статті міститься інтерв`ю позивача, в якому він розповідає про обшук в його квартирі, застосування до нього силовими органами рф грубої фізичної сили, спричинення тілесних ушкоджень.

Також скріншот публікації видання Московское татарское Свободное слово від 04.09.2011 під назвою Открытое обращение мусульман Башкортостана: сотрудники МВД и местные власти осуждают мусульман, містить фото тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

У березні 2015 року позивач вибув автотранспортом з м. Сібай (рф), транзитом через Білорусь до м. Одеса (Україна). До України дістався наприкінці березня 2015 року, державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску.

25.08.2019 позивачка Гайнулліна, дружина позивача ОСОБА_1 , прибула до України авіарейсом Уфа (рф) - Одеса (Україна).

09.09.2022 позивачі звернулися до Державної міграційної служби України з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Звернення відбулось із зволіканнями, тому 09.09.2022 стосовно позивачів складені протоколи та постанови про адміністративну відповідальність за ст. 203 КУпАП.

З матеріалів особової справи під час проведених співбесід позивач стосовно причин звернення за міжнародним захистом зазначав:

- починаючи з 2009 року почав сповідувати іслам (арк. 1 заяви від 09.09.2022);

- пропозиція від правоохоронних структур щодо співпраці в агентурному апарату, що надійшла на адресу заявника в 2010 році з боку ФСБ РФ (арк. 4 анкети від 15.09.2022);

- застосування тортур правоохоронними структурами, а саме з боку ФСБ та органів поліції (арк. 1 заяви від 09.092022, арк. 4 анкети від 15.092022);

- залучення заявника в 2011 році до кримінальної справи як свідка, проти інших представників Ісламу (арк. 1 заяви від 09.092022);

- порушення проти заявника кримінальної справи протягом 2012 року по лінії релігії (арк. 4 анкети від 15.09.2022);

- ймовірне переслідування з боку ФСБ та інших правоохоронних структур через належність до Ісламу (арк. 4 анкети від 15.092022).

Щодо віросповідання (початок сповідування релігії, релігійна діяльність на території РФ, ймовірне побоювання), як однієї з причин звернення за міжнародним захистом слід зазначити наступне.

За заявою від 09.09.2022 (арк. 1) та протоколом співбесіди від 01.11.2022 (арк. 2), позивач почав сповідувати іслам на території РФ у 2009 році.

Рішенням Державної міграційної служби України № 37-23 від 28.03.2023 (далі ДМСУ) позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішення про відмову прийнято згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту, з мотивів відсутності умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, а саме у зв`язку із тим, що подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту. Отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинула на прийняття негативного рішення.

З огляду на матеріали особової справи, позивачка, ОСОБА_2 , стосовно підстав звернення за міжнародним захистом повідомила, що, починаючи з 2010 року, почала сповідувати іслам. Застосування до чоловіка позивача тортур з боку правоохоронних структур (ФСБ та органи поліції), ймовірне переслідування через належність до ісламу стали причинами її виїзду з території рф.

Рішенням Державної міграційної служби України № 36-23 від 28.03.2023 (далі ДМСУ) позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що подана позивачкою історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту. Отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинула на прийняття негативного рішення.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Поряд з цим, відповідно до пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пункти 45, 66 Настанови передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Звертаючись до обставин цієї справи, з огляду на матеріали особової справи позивача, причиною його виїзду з країни громадянської належності стало кримінальне переслідування на території російської федерації за кваліфікацією ч.1 ст.282.2 КК рф (організація діяльності екстремістської організації), через його участь в забороненій на території рф партії «Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі» . Вказана партія у російській федерації визнана терористичною. У зв`язку з цим за місцем проживання позивача у рф проходив обшук.

З відкритих джерел інформації, встановлено, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" визнана терористичною організацією в Росії і Казахстані. Також члени партії переслідуються у деяких країнах Середньої Азії, однак за не пов`язаними з тероризмом обвинуваченнями. В Німеччині діяльність організації також було заборонено за невизнання Ізраїлю, однак ця заборона стосується тільки публічної діяльності партії, і німецькі правоохоронні органи не переслідують членів Хізб ут-Тахрір. В усіх інших країнах Європи та Америки партія діє легально та публічно.

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в цих країнах.

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" на території України.

Вироком суду рф від 22.04.2014 встановлено, що позивач є членом політичної партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі". Також з огляду на зміст вироку, вдома у позивача проходив обшук, під час якого були вилучені, приєднані до матеріалів кримінальної справи література , журнали та інші речові докази, які містили в собі ключові висловлювання Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, позивач затримувався правоохоронними органами та перебував у місцях позбавлення волі. Також з огляду на публікації, які містяться в матеріалах справи, позивача затримували співробітники правоохоронних органів російської федерації, застосовували до нього грубу фізичну силу.

Таким чином, спростовуються твердження відповідача про те, що позивач ніколи не перебував у складі ісламських релігійних груп, по відношенню до позивача не встановлено елементів переслідувань, утисків, він не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, порушення прав позивача не спостерігається.

Стосовно посилань відповідача на безперешкодне коритсування позивачем консульськими послугами, суд вважає, що сам по собі факт оформлення 2 (двох) паспортних документів через дипломатичну установу рф в Україні протягом 2015 та 2019 років не є безумовною підставою вважати, що йому в країні громадянської належності не загрожує небезпека стати жертвою переслідувань.

Крім того, відповідно до вироку Приволжського окружного воєнного суду рф м.Самара від 27.2019 соратник позивача, член організації Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі , з яким позивач був визнаний винним вироком суду від 22.04.2014 в організації діяльності екстремістської організації, ОСОБА_3 , знаходиться в ув`язненні з ідеологічних причин. Також є загальновизнаними обставинами щодо численних активних переслідувань на території рф осіб у справах релігійної організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, їх засуджень до довготривалих ув`язнень. Враховуючи всі ці обставини у їх сукупності, суд вважає, що у позивача є обґрунтовані побоювання, що у разі продовження членства позивача в організації Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі йому на території рф реально загрожує застосування неналежного поводження, а у випадку прийняття активної участі у діяльності партії існує небезпека арешту.

При цьому суд звертає увагу на гарантовані ст.9 Конвенції про права людини і основоположні свободи думки, совісті і релігії», що фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації, а саме: « 1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Таким чином, суд робить висновок про задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №37-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Разом з тим суд звертає увагу, як слідує з матеріалів особової справи, під час дослідження документів відповідачем, були відсутні вирок іменем рф по м. Сібай Республіки Башкортостан від 22.04.2014, копія вироку Приволжського окружного суду у м.Самара, рф, від 27.03.2019 та довідки про відбування пкарання ОСОБА_3 , копії публікацій статтей. Як зазначає позивач, на дату звернення до органу ДМС, в нього вказані документи були відсутні через труднощі, які виникли у зв`язку з широкомасштабним вторгненням рф на територію України. Через вказані обставини позивач отримав ці документи пізніше, вже після винесення спірного рішення.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.8 ст.9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Представник відповідача не вказав та відповідно не довів, що відповідач вчиняв дії щодо встановлення обставин засудження позивача, отримання ним тілесних ушкоджень.

Разом з тим, враховуючи обставини відсутності вказаних документів на час розгляду заяви позивача, суд вважає необхідним з боку відповідача повторно розглянути заяву позивача, ОСОБА_1 , з урахуванням зазначених вироків судів, публікацій та правових висновків суду та винести обґрунтоване рішення.

Щодо обставин справи, встановлених судом відносно позивачки, ОСОБА_2 .

Впродовж розгляду справи суд встановив, що позивачка не зазначила жодних фактів стосовно її активної участі в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, переслідувань та інших загроз. Уся позиція позивачки зводиться до того, що вона є дружиною ОСОБА_1 , який приймав активну участь в Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі, був визнаний винним в її організації. Тому суд погоджується з висновками відповідача про відсутність елементів об`єктивної загрози для наявності обґрунтованих побоювань повернення на територію рф.

Суд зазначає, що обставини, на які посилається позивачка (шлюб та проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 , спільні неповнолітні діти, народження спільної доньки на території України, яка є громадянкою України), є підставами для залишення її на території України відповідно до Закону України Про імміграцію, та вирішуються в іншому законному порядку.

Таким чином, суд робить висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №36-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у визнанні біженкою або особою, що потребує додаткового захисту та відповідно у задоволенні похідної вимоги про зобов`язання Державної міграційної служби України визнати позивачку біженкою.

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №37-23 від 28.03.2023, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

3.Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, подану ним 09.09.2022 з урахуванням висновків суду.

4.У решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений та підписаний 30.04.2024

Суддя Оксана БОЙКО