Справа № 644/6397/23
Суддя: Попова В. О.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя Попова В. О.
Справа № 644/6397/23
Провадження № 2-а/644/7/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2024 м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Попової В.О., розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №1 батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Ходус Віталія Юрійовича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закриття провадження у справі, -

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову інспектора БПП в м. Бориспіль УПП Київської області старшого лейтенанта поліції Ходуса В.Ю. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 14.08.2023 щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП; провадження у справі закрити; судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Оскаржуваною постановою серії ЕАТ № 7523058 від 14.08.2023 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.12.4 ПДР України, а саме перевищення швидкості руху 14.08.2023 о 06 годині 10 хвилин в м. Бориспіль по вул. Київський шлях, 124. Позивач факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечив. В позові зазначено, що відповідачем неналежно встановлено факт скоєння адміністративного правопорушення, оскільки правил дорожнього руху він не порушував, а рухався в межах дозволеної швидкості. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що спірним в даному випадку є саме встановлення місця вчинення правопорушення, віднесення його за статусом до населених пунктів та позначення відповідними дорожніми знаками, з тим щоб дійти висновку щодо поінформованості про відповідні обмеження водія та інших учасників дорожнього руху. В позові зазначено, що фіксація швидкості його транспортного засобу ОСОБА_1 була зафіксованого приладом TruCам, який інспектор тримав у руках, що суперечить вимогам ст. 40 Закону України № 580-VIII. Позивачем вказано, що дуже часто працівники поліції, які тримають в руках вимірювач швидкості TruCам, роблять рух цим приладом на зустріч автомобілю для того, щоб даний прилад показав збільшення швидкості автомобіля; також вимірювальний прилад знаходився в руках іншого поліцейського, а не того, який складав стосовно нього постанову. Також зазначає, що йому не було надано права ознайомитись з вимірювачем швидкості TruCам. Вважає, що розгляд відповідачем справи про адміністративне правопорушення та складання оскаржуваної постанови суперечить вимогам щодо об`єктивного і справедливого розгляду справи, що призводить до порушення його прав, постанову було винесено з порушенням діючого законодавства України, без достатніх на те правових підстав, а тому вона є незаконною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.09.2023 позовна заява прийнята, провадження відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Департамент патрульної поліції в особі представника ОСОБА_2 надав відзив на позов , в якому просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач посилався на те, що в дату та час вказані в оскаржуваній постанові був виявлений транспортний засіб під керуванням позивача, який рухався зі швидкістю 82 км/год, при цьому перевищив встановлене п. 12.4 ПДР обмеження швидкості руху в населених пунктах (50 км/год) на 32 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Факт порушення позивачем ПДР було зафіксовано приладом TruCам 2 ТС008343, який має відповідний сертифікат перевірки. Лазерний вимірювач швидкості «TruCам» відноситься до ручних приладів і використовується працівниками Департаменту, в зв`язку із чим, пройшов повірку. З приводу надання копії відеозаписів з нагрудних відеорегістраторів інспекторів поліції відповідачем зазначено, що відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015 - за наявності технічної можливості матеріали про порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою фото- і кінозйомки, відеозапису, зберігаються в підрозділі поліції в електронному вигляді протягом одного місяця з дати фіксації порушення, а у випадку наявності інформації про оскарження - протягом строку оскарження та розгляду справи, про що їм стало відомо після спливу одного місяця з дня складання постанови, тому надати відеозапис є неможливим. Працівник патрульної поліції діяв у спосіб та в межах повноважень, визначених законодавством, з дотриманням процедури розгляду справи відносно позивача, тому оскаржувана постанова є законною, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Позивачем ОСОБА_1 через канцелярію суду подано відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначає, що його незаконно притягнули до адміністративної відповідальності. Стверджує, що поліцейським проігноровано його прохання надати відеодоказ порушення правил дорожнього руху, оскільки прибор вимірювання швидкості знаходився в руках іншого поліцейського. З приводу неможливості надати відповідачем відеозапису зазначає, що він попереджав, що буде оскаржувати їх дії. Наполягає, що згідно вимог ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», прилад TruCам при перевірці фіксації швидкості руху транспортного засобу не може утримуватись інспектором поліції в руках. Крім того, зазначає, що наданий з відзивом оптичний диск не засвідчений кваліфікованим електронним підписом, як це передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного.

Судом встановлено, що 14.08.2023 інспектором роти 1 Батальйону патрульної поліції в м. Бориспіль управління патрульної поліції у Київській області старшим лейтенантом поліції Ходусом В.Ю. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАТ № 7523058, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 14.08.2023 о 06 годині 10 хвилин в м. Бориспіль по вул. Київський шлях, 124, керував транспортним засобом Skoda Octavia, державний номерний знак НОМЕР_1 , в населеному пункті, рухався зі швидкістю 82 км/год, при цьому перевищив встановлені обмеження швидкості руху у населеному пункті на 32 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України.

Оскаржувану постанову позивач отримав 14.08.2023, а позов спрямовано засобами поштового зв`язку до суду 23.08.2023, а тому строк на подачу позову пропущений не був.

Правопорушення зафіксоване не в автоматичному режимі, за допомогою лазерного вимірювача швидкості «TruCам ІІ ТС008343», який в момент використання був в технічно справному стані та пройшов відповідну повірку.

Також, відповідачем 2 долучено до матеріалів справи фотознімки, здійснені сертифікованим приладом «TruCам ІІ ТС008343», на яких зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 82 км/год.

Отже, факт того, що транспортний засіб позивача у відповідну дату та час рухався зі швидкістю 82 км/год підтверджено належними доказами.

Наразі спірним в даному випадку є саме встановлення місця вчинення правопорушення, віднесення його за статусом до населених пунктів та позначення відповідними дорожніми знаками, з тим щоб дійти висновку щодо поінформованості про відповідні обмеження водія та інших учасників дорожнього руху.

Так, частиною першою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд також зазначає, що відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ч.4 ст.258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу.

За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.40 Закону №580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень законодавством встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Отже, у розглядуваній адміністративній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема довести факт вчинення позивачем порушень Правил дорожнього руху відповідними доказами.

Наразі, суд зауважує, що з долучених представником відповідача 2 до відзиву даних фотофіксації неможливо встановити, чи відбулося фіксування швидкості автомобіля позивача в межах встановленого дорожнього знаку «Обмеження швидкості» або, що автомобіль позивача під час фіксування швидкості руху знаходився саме в зоні дії знаку « 5.45» населеного пункту «м.Бориспіль», де рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Дослідивши наявний в матеріалах справи відеозапис на DVD-диску, долучений представником відповідача 2 до відзиву на позов, судом встановлено, що на ньому не зафіксовано місця вчинення правопорушення, віднесення його за статусом до населених пунктів та позначення відповідними дорожніми знаками, з тим щоб дійти висновку щодо поінформованості про відповідні обмеження водія та інших учасників дорожнього руху.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Частина 2 ст.99 КАС України передбачає, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Беручи до уваги, що поданий відповідачем 2 до суду DVD-диск містить відеозапис (електронні документи у цифровій формі), який не було засвідчено електронним цифровим підписом, суд доходить висновку, що останні не можуть вважатися допустимими доказами з точки зору положень ст.74, 99 КАС України.

Аналогічної позиції щодо належності та допустимості електронних доказів притримується і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 березня 2019 року у справі 855/90/19.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст.122 КУпАП, матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідач, окрім зазначення обставин події в оскаржуваній постанові, не надав суду достатніх доказів, як-то відеозапис чи фотофіксацію правопорушення вчиненого позивачем як водієм ТЗ, у зв`язку із чим не видається за можливе встановити суттєві обставини у справі ( місце вчинення правопорушення, визначення фактичної зони дії дорожнього знаку «5.45» та перевищення швидкості позивачем саме в цій зоні тощо), на які покликається відповідач та наявність факту вчинення позивачем порушення ПДР.

Твердження відповідача 2 Департаменту патрульної поліції про знищення зафіксованих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення через закінчення строку зберігання та відсутності інформації про оскарження постанови, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, судом відхиляється, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення.

На підставі фактичних обставин справи та наявних в ній доказів судом встановлено, що відповідач не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин порушення позивачем законодавства про дорожній рух, зокрема, про вчинення порушень ПДР України, визначених п.12.4 ПДР, відповідальність за що передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

Суд зазначає, що відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п.21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному судочинстві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Суд враховує, що матеріали справи свідчать про відсутність об`єктивних даних, які б підтверджували об`єктивну сторону адміністративного правопорушення інкримінованого позивачу, а відповідачем у справі таких доказів не надано.

Отже, суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані, оскільки в матеріалах справи відсутні достатні належні та допустимі докази вини позивача, окрім самої оскарженої постанови, яка не є доказом вчинення позивачем правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом вчинення особою такого порушення.

З врахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що відповідач не довів обставин щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, а отже постанова серії ЕАТ № 7523058 від 14 серпня 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю з урахуванням приписів п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ч. 4 ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись 11, 14, 72-77, 122, 229, 241- 247, 250, 255, 286, 293, 295, 297 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАТ №7523058 від 14.08.2023 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та закрити провадження у справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції (м. Київ, вул. Федора Ернста, б. 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 537 (п`ятсот тридцять сім) гривень, 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено 29.04.2024.

Суддя: В.О. Попова