Справа № 260/8506/23
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/8506/23 пров. № А/857/25132/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В. В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року (головуючий суддя: Дору Ю.Ю., місце ухвалення - м. Ужгород) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 02 жовтня 2023 року звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області № 34 від 15.08.2023 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, та застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та з дати звернення з 15.08.2023.

Обґрунтовує позов тим, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком та додав документацію, яка підтверджує наявність потрібного страхового стажу, але отримав відмову, викладену у рішенні № 34 від 15.08.2023, яка мотивована тим, що позивачем не було подано документу, який підтверджує місце проживання. Також, пенсійним органом не було зараховано весь страховий стаж, який був заявлений позивачем. Вважає такі дії протиправними, оскільки ним було подано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка вважається документом про місце проживання, а подана документація щодо підтвердження стажу відповідає вимогам законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком № 34 від 15.08.2023;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 07.08.2023 та вирішити питання з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що відмова була правомірною, оскільки єдиними документом, що підтверджує місце проживання особи є витяг із реєстру територіальної програми, а подана документація щодо певних періодів роботи не відповідає встановленим вимогам законодавства.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, 07.08.2023, у віці 63 років звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також - Закон № 1058-IV).

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності відділ призначення пенсій управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Черкаській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивача.

За результатами розгляду заяви позивача відповідач прийняв рішення від 15.08.2023 № 34 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Відповідно до вказаного рішення за поданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.09.1978 по 07.04.1979, згідно довідки від 06.02.2006 № 77, оскільки особисті дані не відповідають паспортним даним заявника (в наказі про звільнення зазначено прізвище та ініціали заявника); період отримання допомоги по безробіттю згідно запису № 5 та № 6 трудової книжки від 09.10.1999 серії НОМЕР_1 , оскільки неможливо визначити дату призначення та припинення виплати. Згідно вказаного рішення вирішено: відмовити у призначенні пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», оскільки відсутні документи про місце проживання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач помилково дійшов висновку, про відсутність документів про місце проживання позивача та протиправно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.09.1978 по 07.04.1979 та згідно записів у трудовій книжці позивача за № 5 та № 6, а отже спірне рішення відповідача підлягає скасуванню. Щодо зобов`язання призначити пенсію позивачу зазначив, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, а тому належним та ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду та прийняти рішення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).

Закон № 1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Стаття 1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, громадянами України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ст. 24 цього Закону страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок Згідно із абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як передбачено частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-ІV).

Згідно з частиною 2 статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

Зважаючи на те, що Закон № 1058-ІV набрав чинності 01 січня 2004 року до періоди трудової діяльності до 01 січня 2004 року, які зараховуються до страхового стажу, визначені статтею 56 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі Закон №1788-XII).

Загальне правило щодо необхідності вчинення особою активних дій з метою призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший чи з`ясування видів та розміру складових, які враховані при розрахунку пенсії шляхом подання відповідних заяв визначено Законом № 1058-IV (зокрема, статті 44, 45) та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Так, згідно із статтями 42, 44, 45 Закону № 1058-IV призначення, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється територіальним органом ПФУ за заявою особи, яка має право на призначення, перерахунок, перехід з одного виду пенсії на інший чи поновлення відповідної пенсії.

Зокрема, згідно із пунктом 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою

Відповідно до приписів підпункту 2, 4, пункту 2.1. Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема документи про стаж, трудова книжка, а в разі її відсутності документи, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, а також відомості про місце проживання особи.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII Кабінет Міністрів України постановою від 12 серпня 1993 року №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі-Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктами 1, 3 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 1-2 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а надання інших документів необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пенсійне забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем було разом із заявою про призначення пенсії, подано довідку про взяття на облік ВПО, трудову книжку серії НОМЕР_1 , у якій міститься інформація про трудову діяльність позивача з 1999 року. На підтвердження страхового стажу з 1983 року позивачем були подані довідки підприємств, у яких зазначені відомості про його трудову діяльність на них.

Підставою винесення оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії стало те, що особа не подала документ про місце проживання, в розумінні Закону «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з положеннями статті 5 Закону «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік ВПО є документом про місце проживання. До того ж містить таку інформацію, як: «зареєстроване місце проживання» та «фактичне місце проживання/перебування» ОСОБА_1 . А тому суд апеляційної інстанції в цій частині відкидає доводи апелянта.

Також, у пенсійного органу виникли сумніви щодо даних, зазначених у довідці Архівного відділу Артемівської районної державної адміністрації № 77 від 06.02.2006, у тій частині, що особисті дані не збігаються із даними заявника.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, оскільки зазначення ініціалів особи не може ставити під сумнів можливість ідентифікувати особу, до того слід наголосити, що в цій самій довідці згадується повне ім`я позивача (а. с. 65).

Також, пенсійний орган в оскаржуваному рішенні № 34 зазначив, що з поданої копії трудової книги неможливо визначити дату призначення та припинення виплати допомоги по безробіттю. З цього приводу, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, згідно якої, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. Відсутність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок уведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Також, у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 по справі № 638/18467/15-а згідно якої, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що записи про періоди роботи позивача зроблені у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено записи і завірені печатками роботодавців.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним покликання апелянта, що в трудовій книжці записи № 5 та № 6 є нечіткими, тому вони можуть братися до уваги при обчисленні страхового стажу.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що питання призначення пенсії є компетенцією відповідача як органу, якому законодавством передбачені такі повноваження. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком.

Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З наведеного видно, що під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу.

З огляду на викладене, з врахуванням встановлених обставин та на підставі аналізу норм законодавства, наведених вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ГУ ПФУ у Черкаській області безпідставно відмовило у призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки позивач надав документи про місце проживання, а також відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період роботи з 01.09.1978 по 07.04.1979 та період передбачений записами № 5 та № 6 у трудовій книжці, а тому вказане рішення підлягає скасуванню

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду та прийняти рішення.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення у відповідності до норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 260/8506/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін