Справа № 140/2020/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/2020/24 пров. № А/857/7765/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача та третьої особи Савчук Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 140/2020/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Міністерство юстиції України - про визнання протиправною та скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Плахтій Н.Б. в м. Луцьку Львівської області 18.03.2024 року о 14:08 год), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач, Відділ ПВР) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу ПВР Мурихіна С.В. від 31.01.2024 про закінчення виконавчого провадження щодо поновлення на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило Міністерство юстиції України (далі також Мінюст, третя особа) і, покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що на виконання рішення Волинського оружного адміністративного суду від 29.08.2023, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 ОСОБА_3 поновлено з 01.03.2023 на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Рішення про поновлення позивача є виконаним фактично, а тому підстав для задоволення позову немає.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник апелянта, яка одночасно є представником відповідача, наполягала на задоволенні апеляційної скарги, позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі № 140/5290/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 01.03.2023. У вказаній частині рішення звернуто до негайного виконання та судом видано позивачу виконавчий лист від 05.10.2023 № 16298/2023.

26.01.2024 державним виконавцем Відділу ПВР винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73980474 з виконання даного виконавчого листа, яку скеровано до Мінюсту для виконання.

30.01.2023 Мінюст повідомив виконавця про виконання рішення суду та видання наказу від 11.01.2024 № 79/к «Про поновлення».

31.01.2024 державний виконавець, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону № 1404-VIII, виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 73980474. Дана постанова мотивована тим, що відповідно до наказу про поновлення від 11.01.2024 № 79/к поновлено ОСОБА_1 з 01.03.2023 на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття Мінюстом наказу від 11.01.2024 № 79/к про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не є фактичним виконанням судового рішення у справі № 140/5290/23, позивача поновлено на роботі формально, враховуючи, що на момент прийняття наказу про поновлення допустити її до виконання функціональних обов`язків вже було неможливо.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону № 1404-VІІІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29.08.2023 у справі № 140/5290/23 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 01.03.2023.

При цьому за даними ЄДР з 26.09.2022 Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), структурним підрозділом якого є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції у Волинській області, знаходиться у стані припинення у зв`язку з реорганізацією, що проведена на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції», відповідно до якої Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) реорганізовано шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з перейменуванням у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Наказом Мінюсту від 11.01.2024 № 79/к «Про поновлення» позивача поновлено з 01.03.2023 на посаді заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2024 року Західним міжрегіональним управлінням юстиції (м. Львів) видано наказ № 2/к, яким визначено робоче місце позивачу за адресою: кабінет 101, І поверх, Володимирська, 1, м. Луцьк, Волинська область, 43000, а також визначено відповідальну особу за ведення табеля обліку використання робочого часу позивача (а.с. 164).

Крім того, матеріали справи підтверджують нарахування позивачу заробітної плати за січень 2024 року.

В судовому засіданні позивач підтвердила, що їй визначено робоче місце та нараховується і виплачується заробітна плата.

Водночас позивач не допущена до виконання своїх посадових обов`язків, оскільки установа перебуває у стані припинення, свою діяльність здійснює лише ліквідаційна комісія установи.

Отже, позивача фактично поновлено на посаді в державному органі, який на момент прийняття наказу про поновлення фактично реорганізовано та перебуває в стані припинення.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/12318/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 709/1465/19, 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 340/2274/22, на які обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції, застосовуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду, не врахував, що обставини справи, що розглядається, відрізняються від обставин справ, у яких викладені дані правові висновки найвищої судової інстанції.

Так, на відміну від цих справ, позивачу визначено робоче місце, її робочий час належним чином табелюється і їй виплачується заробітна плата, а виконання будь-яких обов`язків за попередньою посадою в даному конкретному випадку виключається у зв`язку з перебуванням установи, в якій працювала позивач, в стадії припинення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що позивача фактично поновлено на роботі, враховуючи, що на момент прийняття наказу про поновлення допустити її до виконання функціональних обов`язків вже неможливо.

Таким чином, судове рішення у справі №140/5290/23, яке набрало законної сили, фактично виконано. А тому у державного виконавця були наявні підстави для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження згідно із пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Покликання позивача на необхідність складення державним виконавцем акту про виконання судового рішення безпідставні, з огляду на встановлені судом фактичні обставини, які підтверджують фактичне виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі.

Відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця.

Згідно частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору неповно з`ясував обставини, що мають значення для та неправильно застосував норми матеріального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити задовольнити повністю.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2024 року у справі № 140/2020/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повістю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 02.05.2024