Справа № 420/31640/23
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/31640/23

Перша інстанція: суддя Левчук О.А.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства у справах ветеранів України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України про визнання протиправним та скасування рішення комісії від 15.05.2023 №4/ІІІ/3/1, зобов`язання повторно розглянути заяву про надання статусу учасника бойових дій та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства у справах ветеранів України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 15 травня 2023 року за номером 4/ІІІ/3/1 про відмову в наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;

- зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому статусу учасника бойових дій та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

В обґрунтування позову вказував, що у період з 1 серпня по 30 серпня 2017 року ОСОБА_1 був залучений до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей і був відряджений в район її проведення з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, відповідно до Витягу з наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 0119 від 20 жовтня 2017 року. Листом президента Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова від 25 липня 2017 року наданого на ім`я ректора Одеського національного медичного університету акад. Запорожана В.М. запитано забезпечення відрядження ОСОБА_1 в район проведення АТО Донецької та Луганської областей в рамках Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова з 1 серпня 2017 року по 15 вересня 2017 року. Згідно Витягу з наказу Благодійного фонду Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова № ПДМШ-А-015 від 27 липня 2017 року ОСОБА_1 був відряджений терміном на 30 календарних днів з 1 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року в район проведення АТО на території Луганської та Донецької областей. Відповідно до довідки Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова № 1343 від 8 листопада 2017 року, ОСОБА_1 дійсно в період з 1 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. ОСОБА_1 нагороджено подяками, зокрема директора Департаменту охорони здоров`я Луганської обласної військово-цивільної адміністрації за сумлінне виконання завдань, високий професіоналізм та вагомий особистий внесок в організації та наданні медичної допомоги цивільному та військовому населенню у районі проведення АТО, президентом ПДМШ ім. Миколи Пирогова за надання медичної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України та цивільному населенню в районах проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, а також головою Попаснянської райдержадміністрації - керівника районної військово-цивільної адміністрації та керівником Луганської обласної державної адміністрації з нагоди Дня незалежності України. 21 грудня 2017 року Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі ДП та СП Одеської міської ради ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_1 про надання йому пільг, встановлених законодавством України для ветеранів війни учасників війни. Таким чином, позивач вважає, що має право на отримання статусу учасника бойових дій. Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова є добровольчим формуванням, що було утворене з числа медичних працівників для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, та брало безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у взаємодії із Збройними Силами України, Службою безпеки України. Внаслідок підписаного 5 лютого 2016 року між Міністерством оборони України, Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством охорони здоров`я України, організацією Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова меморандуму про взаємодію, цивільні медики в районах проведення АТО виконували завдання з надання медичної допомоги військовослужбовцям, працівникам правоохоронних органів та цивільному населенню, які проживають чи проходять військову службу в районах проведення АТО. З огляду на викладене на позивача поширюється дія абзацу першого пункту 21 ч.1 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. При цьому, позивачем надано повний перелік документів, який передбачений на отримання відповідного статусу, однак, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення порушено вимоги закону, що призвело до прийняття протиправного рішення, оскільки у відповідача були відсутні підстави для відмови позивачу в наданні статусу учасника бойових дій згідно з підпунктом 1 пункту 5 Положення про Міжвідомчу комісію, затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України від 7 листопада 2019 року № 76.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства у справах ветеранів України (міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволений.

Визнане протиправним та скасоване рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 4/Ш/3/1 від 15.05.2023 року.

Зобов`язано Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу учасника бойових дій, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Міністерство у справах ветеранів України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції, діючій з 19 липня 2014 року по 18 червня 2015 року, була передбачена можливість надання статусу учасника бойових дій такій категорії осіб як працівники підприємств, установ, організацій, які залучались та брали безпосередню участь в антитерористичній операції в районах її проведення. Однак, у подальшому Законом України від 07 квітня 2015 року № 291-VIII до Закону були внесені ряд змін, а саме працівники підприємств, установ, організацій були виключені із пункту 19 частини першої статті 6 Закону як такі, що можуть отримати статус учасника бойових дій, та були включені до нового пункту 13 статті 9 Закону як такі, що можуть отримати інший статус - статус учасника війни. Вказує, що оскільки позивач брав участь в антитерористичній операції починаючи з 24 червня 2016 року, тому він не має права на отримання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як працівник організації, а має право на отримання статусу учасника війни. Звертає увагу на те, що правовідносини між відповідачем та позивачем з приводу визнання останнього учасником бойових дій виникли лише з 30 липня 2021 року, а в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції до одних і тих саме правовідносин застосував один й той самий Закон в різних його редакціях, які кардинально відрізняються, чим порушив норми процесуального права. Зазначає, що позивачем не подано на розгляд Міжвідомчої комісії ні довідку, видану суб`єктом, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, ні свідчення (заяви) не менше ніж трьох свідків, підпис на яких має бути засвідчено нотаріально.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 27 липня 2017 року Благодійним фондом Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова видано наказ № ПДМШ-А-015, яким відряджено терміном на 30 календарних днів з 01 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року в район проведення АТО на території Луганської та Донецької областей добровольців учасників восьмої ротації для виконання завдань в складі Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова, зокрема ОСОБА_1 (а.с. 16, 51 з.б.).

20 жовтня 2017 року керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України видано наказ № 0119, згідно якого з 01 по 30 серпня 2017 року ОСОБА_1 , як працівник Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова, вважається залученим до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей і відряджений в район її проведення з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією на території Донецької та Луганської областей (а.с. 14, 50 зворот).

08 листопада 2017 року Благодійним фондом Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова на ім`я ОСОБА_1 видано довідку № 1343 про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. 51).

10 травня 2023 року до Міністерства у справах ветеранів України надійшла заява ОСОБА_1 про визнання учасником бойових дій, відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, як такому, що у складі добровольчого формування Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова брав безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення 30 календарних днів, а саме з 01 серпня 2017 року по 30 серпня 2017 року (а.с. 50).

15 травня 2023 року Міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту прийнято рішення № 4/Ш/3/1, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій, у зв`язку з відсутністю правових підстав відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (а.с. 59).

25 травня 2023 року Міністерством у справах ветеранів України листом № 4651/1.2/4.1-23 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до абзацу першого пункту 21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон) учасниками бойових дій визнаються особи, які у період до 23 лютого 2018 року включно у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення, у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Дія абзацу першого цього пункту не поширюється на працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також на осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність). З метою здійснення об`єктивного розгляду та прийняття рішення про надання (відмову в наданні) статусу учасника бойових дій представникам Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова (далі - ПДМШ), Мінветеранів надсилало запити до Антитерористичного центру при Службі безпеки України та Генерального штабу Збройних Сил України щодо уточнення інформації про те, в якій якості представники ПДМШ були залучені до проведення антитерористичної операції. Антитерористичний центр при Службі безпеки України листом від 05.07.2021 № 33/5-3028 повідомив про те, що медики Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. Миколи Пирогова залучались до проведення антитерористичної операції, як громадяни України (за згодою). За дорученням заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України Командування Медичних сил листом від 10.08.2021 № 8293/02/09.1-21 зазначило, що відповідно до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 05.08.2015 за реєстраційним номером 0034915 було зареєстровано благодійну організацію Благодійний фонд Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова, яка здійснює економічну діяльність за КВЕД 88.99 Надання іншої соціальної допомоги без забезпечення проживання, н.в.і.у. Інформація про залучення представників ПДМШ відсутня. Разом з тим варто зазначити, що відповідно до пунктів 1 та 2 Меморандуму про взаємодію в рамках проекту Перший добровольчий мобільний шпиталь ім. Миколи Пирогова від 05.02.2016 сторони співпрацюють в рамках проекту ПДМШ, що має на меті залучення цивільних медиків та допоміжного персоналу для проведення діагностики, диспансеризації та надання медичної допомоги військовослужбовцям, працівникам правоохоронних органів та цивільному населенню, що проходять військову службу в районах проведення антитерористичної операції, а також інших регіонах України. Проект ПДМШ діє зі статусом мобільного загону медицини катастроф у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, відповідно до витягу з наказу керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 20.10.2017 № 0119 про залучення до проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 залучався до проведення антитерористичної операції в період з 01.08.2017 по 30.08.2017 як медичний працівник, що не відповідає вимогам абзацу першого пункту 21 частини першої статті 6 Закону.

Враховуючи викладене, міжвідомчою комісією (протокол засідання від 18.05.2023 № 4) прийнято рішення про відмову в наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав для надання статусу учасника бойових дій відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, у зв`язку з чим повернуто додані до заяви матеріали (а.с. 60-61).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що Міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту неправомірно відмовила ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(І)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі визначений Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 року по справі №826/10971/16, від 31.03.2021 року по справі №803/1541/16, від 24.01.2023 року по справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно.

Отже, до спірних правовідносин, пов`язаних з наданням особі статусу учасника бойових дій, повинна застосовуватись та редакція закону, яка була чинною станом на дату подання відповідної заяви про отримання такого статусу.

Таке застосування норм права узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 815/3285/17, які також були взяті до уваги Верховним Судом в постанові від 23.03.2023 року у справі №640/22168/21, при вирішенні питання щодо редакції закону, якою повинні врегульовуватись відносини, аналогічні тим, що виникли й у справі, яка розглядається.

З 07 квітня 2014 року територія Донецької та Луганської областей визнана районом проведення АТО, на якій був запроваджений спеціальний правовий режим.

Правовий статус ветеранів війни, якими є також особи, які брали участь в бойових діях визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ, тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), який також забезпечує створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно зі статтею 5 Закон № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Статтею 6 Закону № 3551-ХІІ визначено коло осіб, які належать до учасників бойових дій.

У пункті 21 частини 1 статті 6 Закон № 3551-ХІІ визначено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше 30 календарних днів, у тому числі за сукупністю днів перебування в районах її проведення, у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України, Службою безпеки України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Дія абзацу 1 цього пункту не поширюється на працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також на осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність).

Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» набрав чинності 24 лютого 2018 року.

У пункті 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ зазначено, що рішення про надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, приймається міжвідомчою комісією, утвореною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб, терміни їх участі в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 Розділу ІІ Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Положення, Міжвідомча комісія) затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26 лютого 2021 року № 43 основними завданнями Міжвідомчої комісії є, зокрема: надання статусу учасника бойових особам, зазначеним в пункті 21 частини першої статті 6 Закону № 3551-ХІІ.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку Міжвідомча комісія приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій на підставі документів, зазначених у пункті 4 Порядку № 413 та пункті 4 Порядку № 203.

Міжвідомча комісія розглядає документи та у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких вони подані, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів та у місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення щодо надання (відмови у наданні) статусу учасника бойових дій, про що інформує комісії, підприємства, установи, організації або їх працівників за формою, наведеною в додатку 1 до цього Положення (пункт 3 Розділу ІІІ Положення).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на позивача поширюється дія абзацу першого пункту 21 частини 1 статті 6 Закон № 3551-ХІІ, який у період до набрання чинності Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» у складі добровольчого формування, що було утворено (самоорганізувалося) для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брав участь в проведенні антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення не менше ніж 30 календарних днів.

Положення абзацу 2 пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ до позивача не застосовуються, оскільки він не був працівником Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова.

Згідно з пунктом 5 Розділу ІІІ Положення Міжвідомча комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі:1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій; 2) відсутності документів, що містять достатні докази безпосередньої участі особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення; 3) виявлення факту подання недостовірної інформації про участь в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, у забезпеченні їх проведення або подання недостовірних даних про особу; 4) виявлення факту підробки поданих документів; 5) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення особою умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях.

Із рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» слідує, що позивачу відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій у зв`язку з відсутністю правових підстав відповідно до пункту 21 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України від 30 вересня 2021 року про відмову в наданні позивачу статусу учасника бойових дій є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не було надано встановлених законом довідок від будь-якого суб`єкта, який залучається до боротьби з тероризмом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є (але не виключно) такі документи: а) довідка органів, які згідно із Законом України "Про боротьбу з тероризмом" визначені суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, про період безпосереднього виконання особою бойових завдань антитерористичної операції в районах її проведення у взаємодії із зазначеними в абзаці першому цього пункту суб`єктами; б) витяг із наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення особи до проведення антитерористичної операції.

Згідно з абзацом 5 пункту 21 частини 1 статті 6 Закону № 3551-ХІІ, у разі відсутності зазначених документів підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, є: для осіб, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, - свідчення (заява) не менше ніж трьох свідків про період безпосередньої участі такої особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів, підпис на яких має бути засвідчено нотаріально.

До уваги беруться свідчення (заяви) осіб, підпис на яких має бути засвідчений нотаріально, яким встановлено статус учасника бойових дій відповідно до абзацу першого пункту 19 частини першої цієї статті та/або статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 частини другої статті 7 цього Закону та які мають документальне підтвердження своєї участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях за період, за який вони свідчать. До періоду безпосереднього виконання особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, завдань антитерористичної операції в районах її проведення, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у районах здійснення таких заходів включається період, підтверджений усіма свідками.

В статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції, що була чинною під час залучення позивача до проведення АТО), яка визначає коло суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, передбачено, що до участі в антитерористичних операціях за рішенням керівництва антитерористичної операції можуть бути залучені з дотриманням вимог цього Закону й інші центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від підпорядкованості і форми власності, їх посадові особи, а також громадяни за їх згодою.

Координацію діяльності суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

Із матеріалів справи слідує, що позивач залучався до проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в складі добровольчого формування з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з її управління на підставі наказу від 20 жовтня 2017 року керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №0119, що з врахуванням згаданої норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачало отримання документу від інших суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вимога про подання такого документу, як довідки органів, які згідно з Законом України «Про боротьбу з тероризмом» визначені суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом з`явилася в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону від 01 січня 2020 року.

В матеріалах справи наявні копії документів, які подавалися позивачем відповідачу разом із заявою про надання статусу учасника бойових дій, серед яких були витяги з наказів першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, довідка Першого добровольчого мобільного шпиталю ім. М. Пирогова від 27 липня 2021 року № 1343.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.

В пункті 4 цього Порядку (в редакції, що діяла під час залучення позивача до проведення АТО) документами, на підставі яких надавався статус учасника бойових дій були: витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення цього положення надано в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). У цьому рішенні зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, зважаючи на зміст рішення Конституційного суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до позивача не можуть застосовуватися вимоги щодо подання документів, складання яких не було передбачено в період залучення позивача до проведення антитерористичної операції.

Апеляційний суд вказує на те, що прийняття рішення про надання статусу учасника бойових дій належить до повноважень Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб при Міністерстві у справах ветеранів України, які є дискреційними.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач з урахуванням його правової оцінки наданої судом у рішенні.

Враховуючи те, що повноваження відповідача у даній справі є дискреційними, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання статусу учасника бойових дій та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.

Апеляційний суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства у справах ветеранів України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі № 420/31640/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 30.04.2024

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький