Справа № 320/20364/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року 320/20364/23

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Дудін С.О., судді: Кушнова А. О. та Щавінський В. Р., за участю секретаря судового засідання Карнафель О.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Мартинюк К. Е.., представника Міністерства економіки України Івах Г. В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерства соціальної політики України та Міністерства економіки України, про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту також відповідач, КМУ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неприведення постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» у відповідність до вимог Конституції України та Закону України «Про прокуратуру»;

- визнати протиправними та нечинними положення Додатків №1, №2 та №7 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що у період з 2015 по 2020 роки він працював на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури.

Позивач наголошує, що 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі по тексту також Закон №1697-VII), статтею 81 якого значно збільшено посадові оклади прокурорів порівняно зі встановленими постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі по тексту також Постанова №505). При цьому, згідно з пунктом 13 Перехідних положень Закону №1697-VII КМУ повинен був привести свої нормативно-правові акти у відповідність до цього закону протягом 3 місяців з дня, наступного за днем опублікування. Проте, відповідачем вимоги пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII станом на дату звернення позивача до суду не виконано, положення Постанови №505, зокрема, додатків №№1, 2, 7 до неї, у відповідність до вимог Закону №1697-VII не приведено, а лише постановою КМУ №657 від 30.08.2017 збільшено оклади прокурорів до розмірів, які, однак, так само не відповідали положенням статті 81 Закону №1697-VII. При цьому, незважаючи на щорічне збільшення прожиткового мінімуму, посадові оклади прокурорів з 2017 року залишаються незмінними.

Позивач зазначає, що після внесення змін до Закону №1697-VII Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі по тексту також Закон №113-ІХ) було запроваджено створення Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур замість Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, а базовий оклад прокурора окружної прокуратури було збільшено у 2019 році - до 15, а у 2020 році до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Однак, нова редакція статті 81 Закону №1697-VII не визначала розміри окладів прокурорів Генеральної прокуратури, регіональних та місцевих прокуратур, у зв`язку з чим позивач вважає, що з урахуванням п.3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ такі оклади мали визначатися статтею 81 Закону №1697-VII у редакції, яка діяла до 24.09.2019, оскільки такий алгоритм дій дозволив би розмежувати розміри посадових окладів прокурорів, які ще не пройшли атестацію, з тими, що пройшли, і збільшити для останніх розмір базового окладу з 12 до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Для запровадження такого регулювання пунктом 26 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ зобов`язано КМУ у двомісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із ним, чого відповідачем не було зроблено.

Позивач зазначає, що у подальшому рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 визнано неконституційними положення п. 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, якими КМУ надавалось право визначати розмір заробітної плати прокурорів відмінної, ніж визначено у законі, однак і після цього відповідач не привів положення своєї Постанови № 505 у відповідність до Закону №1697-VII.

Позивач стверджує, що через бездіяльність відповідача щодо неприведення положень Постанови № 505 у відповідність до вимог Конституції України та Закону №1697-VII, він, як прокурор прокуратури Запорізької області, продовжував отримувати заробітну плату у розмірі, значно нижчому, ніж визначений законом, до переведення позивача у вересні 2020 року до Запорізької обласної прокуратури.

Така бездіяльність відповідача, на думку позивача, порушує його право на збільшення посадового окладу прокурора за період його трудової діяльності на посадах прокурора.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.10.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про відсутність у позивача порушеного права, оскільки останній, працюючи на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури в період дії Закону України «Про прокуратуру», не оскаржував розміри заробітної плати, визначені оскаржуваною Постановою №505. Відповідач звертає увагу на те, що положення Постанови №505 застосовувалися до позивача лише в період, коли він працював на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури, тобто з 2015 по 2020 роки, при цьому на момент звернення до суду з позовною заявою ц цій справі положення оскаржуваної постанови до позивача не застосовуються, що, за твердженням КМУ, свідчить про відсутність у позивача порушеного права, як передумови для звернення до суду.

Стосовно посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 відповідач стверджує, що на момент роботи позивача на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури рішення Конституційного Суду України не було прийнято, а отже, останньому правомірно виплачувалась заробітна плата, визначена оскаржуваною Постановою №505.

Крім того відповідач зазначив, що навіть після визнання Конституційним Судом України положень пункту 26 Бюджетного Кодексу України неконституційними, Уряд зберіг право визначати своєю Постановою №505 розмір заробітної плати щодо позивача, оскільки останній не перейшов до складу новоутворених прокуратур, склад яких затверджено Законом України «Про прокуратуру», та продовжував працювати у прокуратурі Запорізької області до 15.09.2020, коли її було реформовано в Запорізьку обласну прокуратуру.

Відповідач, з посиланням на абзац третій пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року, стверджує, що позивачу правомірно нараховувалась заробітна плата, визначена Урядом в Постанові №505, оскільки позивач не був переведений до новоутвореної Запорізької обласної прокуратури. При цьому відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31.05.2023 у справі №200/10243/20-a.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив, поданій до суду, позивач зазначив, що оскаржувані ним положення Постанови №505 застосовувались до нього протягом 2015-2020 року, а в позовній заяві зазначена різниця між посадовими окладами прокурорів, визначеними за Постановою №505 та за статтею 81 Закону №1697-VII. Позивач наголошує, що долучені ним довідки про заробітну плату свідчать, що через застосування до нього оскаржуваних положень Постанови №505 були порушені його права на отримання протягом вищевказаного періоду заробітної плати у розмірі, визначеному Законом №1697-VII.

Також позивачем зазначено, що рішеннями Запорізького окружного адміністративного суду у справах №808/1491/16 та №808/2718/17 було відмовлено у задоволенні його позовних вимог про виплату належної заробітної плати (обчисленої відповідно до положень Закону №1697-VII) саме у зв`язку з невиконанням відповідачем вимоги пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII та не приведенням положень Постанови №505 у відповідність до вимог Закону №1697-VII у тримісячний строк.

Крім того, позивач стверджує про безпідставність доводів відповідача щодо збереження права Уряду на визначення заробітної плати прокурорів як таких, що прямо суперечать Конституції України, що підтверджується рішенням КСУ від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено про відсутність у позивача порушеного права з огляду на те, що період нарахування заробітної плати, з яким позивач пов`язує наявне у нього порушення права, закінчився у 2020 році, що обумовлює відсутність у нього права на оскарження Постанови №505.

Щодо тверджень позивача про неврахування рішення КСУ від 13.09.2023 у справі №8-р(ІІ)/2023 відповідач зазначив, що рішення Конституційного Суду України змінюють законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням. Відповідач наголошує, що спірні відносини між сторонами виникли до винесення КСУ рішення від 26.03.2020 №2-р/2020, а тому означене рішення не може вплинути на правовідносини між позивачем та відповідачем. При цьому, відповідач стверджує, що рішення КСУ від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023, на яке посилається позивач, станом на період роботи його в органах прокуратури не було прийнято, а тому не поширюється на спірні відносини.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство соціальної політики України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство економіки України.

Міністерством економіки України подано до суду пояснення, в яких зазначено, що на момент роботи позивача на посадах прокурора рішення КСУ від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023 не було прийнято, а тому заробітна плата позивача обчислювалась відповідно до Постанови №505.

Усною ухвалою суду від 28.03.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 25.04.2024 позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача та Міністерства економіки України проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Довідками Прокуратури Запорізької області від 27.04.2016 №18-327 вих.-16, від 16.06.2016 №18-480 вих.-16, від 02.02.2017 №18-78 вих.17, від 18.05.2017 №18-372 вих.-17, від 04.09.2020 №18-459 вих.-20, від 04.09.2020 №18-458 вих.-20, від 04.09.2020 №18-457 вих.-20, від 04.09.2020 №18-456 вих.-20 підтверджується, що позивач у період з серпня 2015 по березень 2016 року, у квітні, травні 2016 року, з червня 2016 по жовтень 2016 року, з жовтня 2016 по квітень 2017 року, з травня 2017 по грудень 2017 року, з січня по грудень 2018 року, з січня по грудень 2019 року та з січня по серпень 2020 року працював у Прокуратурі Запорізької області на посадах прокурора. Тобто, позивач обіймав посади прокурора відділу у Прокуратурі Запорізької області у період з серпня 2015 року по серпень 2020 року.

Даний факт визнається сторонами у позовній заяві та відзиві, а тому відповідно до положень частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребує доказування.

На момент початку роботи позивача у Прокуратурі Запорізької області схеми посадових окладів працівників органів прокуратури були визначені постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою КМ

№ 506 від 06.10.2014), зокрема, додатками 1-5 до неї.

Додатком №1 до Постанови №505 визначено схему посадових окладів працівників Генеральної прокуратури України.

Додатком №2 до Постанови №505 визначено схему посадових окладів працівників прокуратур Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, військових прокуратур регіонів і прирівняних до них прокуратур.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №657 були внесені зміни до Постанови №505, зокрема, Додатки 1, 2 були викладені у новій редакції, а також доповнено Додатком 7, який визначає посадові оклади працівників місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та прирівняних до них прокуратур.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», яким визначаються правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до статті 81 Закону №1697-VII в редакції, чинній на 15.07.2015, заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі:

1) Генерального прокурора України - 1,5 посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України;

2) першого заступника Генерального прокурора України - 1,4 посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України;

3) заступника Генерального прокурора України - 1,3 посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України;

4) керівника підрозділу Генеральної прокуратури України - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України;

5) заступника керівника підрозділу Генеральної прокуратури України - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України;

6) керівника регіональної прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;

7) першого заступника керівника регіональної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;

8) заступника керівника регіональної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;

9) керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;

10) заступника керівника підрозділу регіональної прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора регіональної прокуратури;

11) керівника місцевої прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури;

12) першого заступника керівника місцевої прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури;

13) заступника керівника місцевої прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури;

14) керівника підрозділу місцевої прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури;

15) заступника керівника підрозділу місцевої прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури.

Посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування.

Прокурорам виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону №1697-VII Кабінету Міністрів України доручено:

1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;

2) у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення здійснення ним своїх повноважень;

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів»;

забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на формування та функціонування системи безоплатної правової допомоги, оплату діяльності суб`єктів надання безоплатної вторинної правової допомоги в розмірі, необхідному для створення та забезпечення функціонування районних, міжрайонних, міських, міськрайонних, міжрайонних у містах центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги і надання адвокатами безоплатної вторинної правової допомоги всім категоріям осіб, визначеним статтею 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину третю статті 81 Закону №1697-VII викладено в такій редакції:

"3. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

У подальшому Верховною Радою України був прийнятий Закон України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким було запроваджено створення Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур замість Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур.

Цим Законом частини третю - п`яту статті 81 Закону №1697-VII викладено в такій редакції:

"3. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

4. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом:

1) прокурора обласної прокуратури - 1,2;

2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3.

5. Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі:

1) Генерального прокурора - 1,7 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

2) першого заступника Генерального прокурора - 1,5 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

3) заступника Генерального прокурора - 1,3 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

4) керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

5) заступника керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора;

6) керівника обласної прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

7) першого заступника керівника обласної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

8) заступника керівника обласної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

9) керівника підрозділу обласної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

10) заступника керівника підрозділу обласної прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора обласної прокуратури;

11) керівника окружної прокуратури - 1,5 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

12) першого заступника керівника окружної прокуратури - 1,4 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

13) заступника керівника окружної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

14) керівника підрозділу окружної прокуратури - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора окружної прокуратури;

15) заступника керівника підрозділу окружної прокуратури - 1,17-1,10 посадового окладу прокурора окружної прокуратури".

Пунктом 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджує про протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України у вигляді не приведення норм Постанови №505, зокрема, додатків 1, 2 та 7 до неї, у відповідність до Закону №1697-VII, та зазначає, що внаслідок такої бездіяльності він, працюючи у період з 2015 по 2020 роки на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури, недоотримав заробітну плату. У зв`язку з цим позивач просить визнати протиправними та нечинними положення вищевказаних додатків до Постанови №505.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Водночас, суд зазначає, що вирішуючи спір, він повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення) та визначити, чи можуть бути ефективно поновлені права та інтереси позивача у судовому порядку. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

У відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.

Крім цього, особа, яка звертається до суду з позовом повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені і в результаті визнання тих чи інших дій та/або бездіяльності або рішення майнові права чи інтерес заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання протиправними та нечинними положень Додатків №1, №2 та №7 до постанови КМУ від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином означені Додатки порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд має - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Отже, за вищезазначеними правовими нормами обов`язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі № 800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі № 800/191/17.

Колегія суддів зазначає, що загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17:

«70. … що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

71. Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:

(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

(б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України;

(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

(д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

74. З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

85. … ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:

(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;

(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;

(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);

(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.

87. … Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на порушення інтересу територіальної громади, частиною якої він є, і для якої цей інтерес має значення.

Безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваного рішення, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

88. Зазначені обставини не свідчать про очевидну відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості і були встановлені лише під час судового розгляду справи. Встановлення відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. …

89. Водночас, встановивши відсутність матеріально-правової заінтересованості в оскарженні рішення, суди проаналізували доводи позивача, що стосуються правомірності рішення і дійшли висновку, що воно не є незаконним.

90. З цього приводу Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають самостійного правового значення…».

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19 Верховний Суд зазначив, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Суд може робити висновок про неправомірність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та про порушення у зв`язку із цим прав лише за позовом належного позивача. Оцінка рішень за позовом особи, яка не має права на звернення до суду, яка не є потерпілою у конкретних правовідносинах (є неналежним позивачем), апріорі не може призвести до захисту прав і не узгоджується із завданнями адміністративного судочинства.

Як було вказано вище, позивач у період з 2015 по 2020 роки працював на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури та його заробітна плата визначалася на підставі положень Постанови №505. При цьому, невідповідність посадових окладів, визначених Постановою №505, рівню заробітної плати, визначеному у статті 81 Закону №1697-VII, є очевидною та цей факт учасниками справи по суті не заперечується.

Обґрунтовуючи наявність такої невідповідності, відповідач посилається на положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким було установлено, що, зокрема, норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, вказане положення було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) лише рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18).

Пунктом 2 цього рішення було визначено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Натомість, відповідач зауважує, що навіть після прийняття Конституційним Судом України цього рішення діючою була норма пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ, якою визначено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

При цьому це положення було визнано таким, що не відповідає Конституції України, лише рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023 у справі №№ 3-80/2022 (191/22; 226/22; 80/23; 131/23; 99/23), тобто вже після періоду існування спірних правовідносин у цій справі.

Пунктом 2 цього рішення було визначено, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19.

З урахуванням наведеного, суд зазначає про відсутність протиправної бездіяльності КМУ щодо не приведення Постанови №505 у відповідність до вимог Закону №1697-VII та відсутність ознак протиправності Додатків №№1, 2 та 7 до Постанови №505 у період спірних правовідносин (з 2015 по 2020 роки), з огляду на існування (чинність) положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України та пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону №113-ІХ, які надавали Кабінету Міністрів України право визначати оплату праці працівників органів прокуратури.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин першої-третьої якої правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

При цьому, приписами частини другої статті 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Отже, імперативними нормами КАС України чітко визначено момент втрати чинності нормативно-правового акта у разі його оскарження у судовому порядку та не передбачено право суду на відступ від таких положень.

До того ж, Верховним Судом у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 640/6699/20 зазначено таке:

«...процесуальним законодавством регламентовано порядок втрати чинності нормативно-правового акту в разі визнання його протиправним, а саме: з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Зважаючи на такі приписи законодавства, нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акту та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили.

З огляду на вищевказане імперативне положення Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений повноваженням визнання нормативно-правового акту нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності...».

З огляду на вищевказане суд наголошує, що юридичний спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №640/6699/20.

Конституційний Суд України в п. п. 3.6 п. 3 Рішення від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

В означеній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №204/3944/17(2-а/204/170/17) виснував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Водночас заявлені позивачем позовні вимоги не призведуть до відновлення порушених прав і захисту законних інтересів у випадку їх задоволення з огляду на те, що оскаржувані положення Постанови №505 та бездіяльність відповідача щодо не приведення Постанови №505 у відповідність до вимог Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» поширювалися на нього виключно у період перебування його на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури, тобто протягом 2015-2020 років, у той час як нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, що, відповідно, не змінює правовідносини, які існували до моменту набрання судовим рішенням законної сили.

З урахуванням означеного суд зауважує, що відсутність можливості відновлення прав та законних інтересів позивача в заявлений спосіб унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Додатково суд вважає за доцільне зауважити, що дія нормативно-правового акта, має вплив на права та обов`язки осіб, на яких поширюється його дія, як на дату набрання чинності актом, так і упродовж перспективної дії цього документа. Суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких, з погляду суб`єкта правовідносин, відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №826/5493/16, від 13.03.2019 у справі №712/8985/17, від 18.07.2019 у справі № 826/16725/17, від 24.10.2022 у справі № 640/3941/19.

Постанова №505 в оскаржуваній частині мала вплив на позивача протягом періоду його перебування на посадах прокурорів Запорізької обласної прокуратури, тобто протягом 2015-2020 років. Водночас, станом на дату звернення позивача до суду у 2023 році спірні положення Постанови КМУ №505 на позивача не поширюються, з огляду на його переведення до Офісу генерального прокурора та регулювання його заробітної плати Законом №1697-VII.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні 25.04.2024 були проголошені вступна та резолютивна часини рішення. Повний текст рішення складений та підписаний 03.05.2024.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Дудін С.О.

Судді Кушнова А. О.

Щавінський В. Р.