Справа № 640/3589/22
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року м. Київ № 640/3589/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шаркова Олександра

Олександровича

про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шаркова Олександра Олександровича, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про арешт коштів боржника від 14.01.2022 у виконавчому провадженні №67701324;

- стягнути з відповідача на користь позивача примусово стягнуті у виконавчому провадженні №67701324 на рахунок погашення заборгованості позивача перед ТОВ «Брайт Інвестмент» кошти у розмірі 26721,98 грн.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує про відсутність у відповідача права відкривати виконавчі провадження поза межами виконавчого округу (м. Київ),у той час як позивач зареєстрований та проживає з 2007 року у Київській області. Означені обставини, на думку позивача, підтверджують протиправність постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження №67701324, а тому спірна постанова про арешт коштів також є протиправною та підлягає скасуванню.

Позивач наголошує на помилковому зазначенні у договорі кредитування адреси його проживання у м. Києві, наслідком чого є невірне зазначення її у виконавчому написі приватного нотаріуса та у подальшому, у постановах відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що у зв`язку з відсутністю підстав для повернення виконавчого документа стягувачу ним було відкрито виконавче провадження №67701324 з примусового виконання виконавчого напису №217641 від 23.06.2021, накладено арешт спірною постановою та у подальшому на підставі заяви стягувача винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою знято арешт з коштів боржника, накладений спірною постановою.

Також відповідач зазначив про необґрунтованість доводів позивача щодо відсутності підстав для відкриття виконавчого провадження з огляду на зареєстроване місце проживання у Київській області, оскільки у наданий йому стягувачем виконавчому написі приватного нотаріуса, заяві та кредитному договорі адресою позивача як боржника зазначено м. Київ, яка знаходиться в межах виконавчого округу відповідача.

Відповідач наголошує, що станом на 10.01.2024 ВП №677012324 завершене, арешт з коштів боржника знятий, а постанова про відкриття означеного ВП як передумова для винесення спірної постанови, є чинною, у той час як позиція позивача фактично зводиться до незгоди із відкриттям виконавчого провадження.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2022 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.

На адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом "Про скерування за належністю справи" надійшли матеріали адміністративної справи №640/3589/22.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 адміністративну справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.01.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Інших заяв чи клопотань по суті справи учасниками справи до суду не подано.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова О.О. перебувало виконавче провадження №67701324 з примусового виконання виконавчого напису №217641 від 23.06.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 50860,96 грн на користь ТОВ «Брайт Інвест».

Постановою від 30.11.2021 відкрито виконавче провадження №67701324, зобов`язано боржника протягом 5 робочих днів подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 5086,09 грн.

Постановою від 14.01.2022 ВП №67701324 накладено арешт на грошові кошти позивача, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 56279,05 грн.

Постановою від 26.01.2022 ВП №67701324 виконавчий документ та авансовий внесок повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Припинено відрахування із доходів боржника в ТОВ «МС Капітал» згідно постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.01.2022 №67701324, що видав приватний виконавець Шарков О.О. Знято арешт з коштів боржника, що накладений постановою про арешт коштів боржника від 14.01.2022 №67701324, що видав приватний виконавець Шарков О.О.

В означеній постанові зазначено, що 26.01.2022 до приватного виконавця надійшла заява від директора ТОВ «Брайт Інвестмент» про повернення виконавчого документа стягувачу. Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить 26869,73 грн. З боржника стягнуто 2399,13 грн основної винагороди приватного виконавця.

Не погоджуючись із вказаними висновками, позивач звернувся до суду із цим позовом.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2020 №1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин (далі по тексту - Закон №1404-VІІІ).

Згідно статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII).

У силу пункту 7 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина четверта статті 18 Закону №1404-VIII).

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави вважати про наявність у державного виконавця права на накладення арешту на кошти під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання, зокрема і постанов державних виконавців.

Відповідно до частин першої, другої статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Положеннями статті 56 Закону №1404-VIII визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Судом встановлено, що спірна постанова про арешт коштів боржника від 14.01.2022 винесена в межах ВП №67701324 на підставі статей 48, 56 Закону №1404-VIII у зв`язку з отриманням інформації від ДПС України про відкриття боржником рахунків в АТ «Універсал Банк», АТ «Банк інвестицій та заощаджень», ПАТ «КБ «Акордбанк».

При цьому, позивач, зазначаючи про протиправність винесення такої постанови, посилається на відсутність у відповідача підстав для відкриття виконавчого провадження з огляду на порушення правил територіальної підвідомчості, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої, третьої статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання:

1) якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця;

2) в інших випадках, передбачених законом.

При поверненні виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією частиною, приватний виконавець зобов`язаний письмово зазначити підстави повернення, право стягувача оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

Згідно пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Положеннями частин першої та другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Сторонами у справі не заперечується, що виконавчий округ відповідача знаходиться у м. Київ.

Даний факт визнається сторонами у позовній заяві та відзиві, а тому відповідно до положень частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.

При цьому, позивач стверджує, що зареєстрованим місцем його проживання є Київська область, Обухівський р-н, с. Трипілля.

Відповідно до частин першої третьої статті 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Положеннями частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Системний аналіз означених правових норм дає підстави для висновку, що за наслідками перевірки виконавчого документа на відповідність встановленим Законом № 1404-VIII вимогам у випадку відповідності встановленим вимогам у приватного виконавця виникає імперативно встановлений обов`язок відкрити виконавче провадження у випадку відповідності виконавчого документа законодавчо встановленим вимогам та повернути його за наявності підстав, вичерпний перелік яких міститься в частині четвертій статті 4 Закону № 1404-VIII. При цьому, прийняття виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції.

Суд зазначає, що місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині першій статті 24 Закону №1404-VIII, до яких законодавець відносить: місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна.

Верховним Судом 31.03.2021 розглянуто справу №380/7750/20, предметом якої була постанова про відкриття виконавчого провадження, як на підставу для скасування якої позивач у справі посилався на порушення встановлених у статті 24 Закону №1404-VIII правил визначення місця виконання рішення.

Особливістю спірних правовідносин у справі №380/7750/20 було те, що виконавчий документ, поряд з відомостями про зареєстроване місце проживання боржника, містив також відомості про місце його фактичного проживання, і саме цьому місцю проживання боржника було віддано перевагу при визначені належного місця виконання відповідного виконавчого документа.

У вказаній справі Верховний Суд, відповідаючи на питання, які фактичні обставини мають юридичне значення при визначенні «місця виконання рішення», у значенні Закону №1404-VIII як умови, з якою пов`язана підвідомчість виконавчого документа приватному виконавцю з огляду на територіальні межі його діяльності, зазначив, що, спираючись на цільове тлумачення статті 24 Закону №1404-VIII, у системному зв`язку з іншими положеннями зазначеного Закону, таку її конструкцію можна пояснити тим, що виконавчі дії мають провадитися з урахуванням (в межах) дійсного/фактичного місця проживання боржника. Отже, примусове виконання рішень має бути певним чином «наближеним», прив`язаним до місця проживання/перебування боржника, що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження (як-от: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення).

У постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №380/9335/20, у якій, зокрема, вирішувалося питання відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №380/7750/20, Верховний Суд дійшов висновку, що у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.

Статтею 19 Закону №1404-VIII встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення.

Зазначеною статтею на боржника покладено низку обов`язків (зокрема повідомляти виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій), виконання яких передбачає перебування у безпосередній близькості до місця вчинення виконавчих дій.

У зв`язку з цим Верховний Суд погодився з висновками, викладеними у постанові від 31.03.2021 в справі №380/7750/20, про те, що примусове виконання рішень має бути певним чином наближеним, прив`язаним до місця проживання/перебування боржника.

При цьому Верховний Суд урахував, що Законом №1404-VIII передбачено право стягувача обирати місця відкриття виконавчого провадження між органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, але наголосив, що таке право не має нівелювати права боржника, передбачені статтею 19 Закону №1404-VIII.

В аспекті особливостей спірних правовідносин у справах №380/7750/20 та №380/9335/20, що полягала в наявності у виконавчому документі різних адрес боржника, Верховний Суд у справі №380/9335/20 зазначив, що визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Виходячи з приписів статті 6 Закону №1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Що стосується місця проживання боржника, яке незареєстроване у встановленому законом порядку, Верховний Суд виходив з того, що таке місце проживання боржника, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самим боржником (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом №1382-IV) або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи, у розумінні Закону №1382-IV.

Резюмуючи, Верховний Суд у постанові від 15.07.2021 у справі №380/9335/20 зазначив, що за встановлених обставин справі [коли виконавчий документ поряд із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання містить іще одну «адресу проживання»] визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника, відомості про яке виконавець зобов`язаний перевірити, виходячи із основних засад виконавчого провадження.

З наданої позивачем копії паспорта громадянина України вбачається, що на стор. 13 міститься запис про реєстрацію його місця проживання у АДРЕСА_1 з 08.12.2007.

Водночас, у кредитному договорі від 14.03.2008 №41/ПКП/56/2008-980 зазначено місце проживання: АДРЕСА_2 . Означена адреса міститься також у виконавчому написі №217641 від 23.06.2021 як місце реєстрації, та у заяві про примусове виконання, поданій ТОВ «Брайт Інвестмент» як місце реєстрації.

Тобто, виходячи як з наявних у ТОВ «Брайт Інвестмент» так і у відповідача документів, єдино відомою адресою позивача є 01001, м. Київ, вул. Шевченка, 49.

При цьому, суд зауважує, що позивач, посилаючись на наявність у кредитному договорі помилки в його адресі, не надав суду жодних доказів звернення до банку із заявою про внесення змін до такого договору в частині його місця проживання.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи означених доказів у суду є підстави вважати, що фактично позивач, підписуючи кредитний договір від 14.03.2008 №41/ПКП/56/2008-980, погодився із зазначеною у ньому адресою проживання: АДРЕСА_2 , яка в подальшому була зазначена у виконавчому написів №217641 від 23.06.2021 як місце реєстрації, та у заяві про примусове виконання, поданій ТОВ «Брайт Інвестмент» як місце реєстрації.

Таким чином, виходячи зі змісту статті 24 Закону №1404-VIII та враховуючи позицію Верховного Суду, суд дійшов висновків про наявність у відповідача підстав для відкриття виконавчого провадження, виходячи із зазначеного місцем реєстрації позивача м. Київ за відсутності жодних доказів наявності іншої адреси місця реєстрації..

З урахуванням означеного, судом відхиляються доводи позивача у цій частині.

Судом встановлено, що в силу приписів Закону №1404-VIII, виконавчий напис №217641 від 23.06.2021, виданий приватним нотаріусом КМНО Остапенко Є.М. є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню.

Предметом позову у межах цієї справи є постанова про арешт коштів боржника від 14.01.2022, винесена в межах ВП №67701324 з примусового виконання виконавчого напису №217641 від 23.06.2021, відкритого постановою від 30.11.2021.

При цьому, суд зауважує, що відповідач мав усі законні підстави винести постанову про арешт коштів боржника з метою забезпечення примусового виконання виконавчого напису №217641 від 23.06.2021, доказів скасування чи втрати чинності яким матеріали справи не містять, як і відсутні докази визнання протиправною та скасування постанови про відкриття означеного ВП №67701324.

Доводи позивача щодо неправомірності дій відповідача з винесення спірної постанови є безпідставними та ґрунтуються на помилковому розумінні норм законодавства, оскільки постанова про відкриття ВП№67701324 є самостійним актом індивідуальної дії.

Позивач не обґрунтовуючи протиправності спірної постанови про арешт коштів боржника, фактично наводить доводи щодо незгоди із постановою про відкриття ВП №67701324.

Однак суд зазначає, що в межах даної справи позивачем не оскаржується постанова про відкриття ВП №67701324.

Водночас, спірна постанова про арешт коштів боржника є самостійним рішенням суб`єкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття якого врегульовано у відповідності до Закону України №1404-VІІІ. Порядок прийняття оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника, визначений Законом України №1404-VІІІ, відповідачем не порушено.

Таким чином, у межах спірних правовідносин доводи позивача про неправомірність відкриття відповідачем виконавчого провадження №67701324 є безпідставними для вирішення даного спору щодо законності арешту коштів боржника без оскарження постанови про відкриття ВП.

Крім того, суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що постановою відповідача від 26.01.2022 виконавчий документ було повернуто стягувачу, припинено відрахування із доходів позивача та знято арешт з коштів позивача, накладний спірною постановою від 14.01.2022 №67701324. Тобто, заходи застосовані оскаржуваним актом індивідуальної дії було знято, а тому оскаржуване рішення вичерпало свою дію.

Враховуючи викладене, суд вважає, що спірною постановою відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови відповідача про арешт коштів боржника від 14.01.2022 у виконавчому провадженні №67701324.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача примусово стягнутих у виконавчому провадженні №67701324 на рахунок погашення заборгованості позивача перед ТОВ «Брайт Інвестмент» коштів у розмірі 26721,98 грн також не підлягають задоволенню як такі, що не підтверджені документально та нормативно, оскільки позивач у межах означеного адміністративного позову фактично посилався на відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження з огляду на порушення підвідомчості, не обґрунтовуючи при цьому наявність підстав для повернення стягнутих з нього за виконавчим провадженням №67701324 коштів.

Доводи позивача щодо неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження №67701324 відхиляються судом як такі, що не стосуються предмету позову.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

VI. Судові витрати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстав для відшкодування позивачу понесених при подачі позову судових витрат немає.

Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 287, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Жук Р.В.