Справа № 460/23832/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/23832/23 пров. № А/857/2915/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника Управління Служби безпеки України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі №460/23832/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення дій (головуючий суддя першої інстанції Друзенко Н.В., місце ухвалення м. Рівне, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, дата складання повного тексту 26.12.2023),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області (далі відповідач, СБУ в Рівненській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу військової частини та зобов`язання нарахувати та виплати одноразову грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що при його звільненні з військової служби відповідачем протиправно не проведено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Така протиправна бездіяльність відповідача стала підставою для звернення до суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником СБУ в Рівненській області подано апеляційну скаргу в якій відповідач зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права. Зокрема, суд першої інстанції не у повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи. Стверджує, що під час дії воєнного стану підстави для звільнення з військової служби визначені п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а не постановою Кабінету міністрів України від 12.06.2013 № 413. З урахуванням умов в яких позивач реалізував своє право на звільнення, підстава для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення відсутня, оскільки така виплачується лише у мирний час при звільненні через сімейні обставини, або інші поважні причини, перелік яких чітко визначається КМУ. Вважаючи рішення суду першої інстанції помилковим, представник СБУ в Рівненській області просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції, та згідно з витягом із наказу Управління Служби Безпеки України в Рівненській області від 07.06.2023 №126-ОС/дск по особовому складу, відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу, який перебуває у розпорядженні начальника управління за посадою заступника начальника відділу, звільненого наказом СБ України № 689-ОС/дск від 01.06.2023, за підпунктом «а» пункту 61, підпункту «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі № 2232-XII) у запас Служби безпеки України, з правом носіння військової форми одягу, 07.06.2023.

Відповідно до вказаного Наказу вислуга років позивача станом на 07.06.2023 становить: календарна 27 років 07 місяців 23 дні, пільгова 02 роки 01 місяць 29 днів; загальна 29 років 09 місяців 22 дні.

04.09.2023 представником позивача направлено адвокатський запит з проханням надати обґрунтовану відповідь про причини не виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Листом від 04.10.2023 відповідач повідомив позивача про те, що під час дії воєнного стану відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які проходили військову службу за контрактом, та звільнені через сімейні обставини або інші поважні причини.

Вважаючи, що відповідач при звільненні позивача з військової служби протиправно не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, останній звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції проаналізував положення статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, норми, за якими було звільнено позивача, а саме, підпунктом «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ, за якими під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу); конкретно в цій справі через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. Вказав, що загальна вислуга років позивача становить 29 років 09 місяців 22 дні (календарна 27 років 07 місяців 23 дні, пільгова 02 роки 01 місяць 29 днів).

Крім того, суд взяв до уваги положення абз. 2 п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на дату звільнення позивача зі служби), за яким військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як видно зі змісту судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов`язковими умовами для набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, яка передбачена абзацом 2 частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, є дві обставини: 1) звільнення з військової служби за власним бажанням, через наявність сімейних обставин або інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; 2) наявність вислуги 10 років і більше.

Беручі до уваги положення абз. 4 ч. 2 ст.15 Закону № 2011-ХІІ та зміст Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок № 260), суд керуючись пунктом 3 розділу XXXII Порядку № 260 та Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 (далі Перелік, затверджений Постановою № 413), мотивував задоволення позову ОСОБА_1 .

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Як видно зі змісту судового рішення, суд першої інстанції в ході розгляду справи дійшов висновку про те, що позивач як військовослужбовець, який звільнився відповідно до пункту «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, має право на одноразову грошову допомогу з іншої підстави відповідно до абзацу 2 п. 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, при цьому взяв до уваги зміст Переліку, затвердженого Постановою № 413.

Разом із тим, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду (далі Верховний Суд) в постанові від 24 січня 2024 року в справі № 140/1143/23 проаналізовано вищенаведені норми Закону № 2232-XII та № 2011-ХІІ у сукупності зі змістом Переліку, затвердженого Постановою № 413.

В цій справі, Верховний Суд указав, що виплата одноразової грошової допомоги у розмірі, який передбачений в абзаці першому пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, не може застосовуватися до випадків звільнення військовослужбовця з військової служби з підстави, яка передбачена абзацом десятим пункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Колегія суддів дійшла до такого висновку зваживши на таке. Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ пов`язує підстави для звільнення з військової служби з видами військової служби (частина шоста статті 2 Закону № 2232-ХІІ) та умовами (періодами) її проходження.

Зокрема, частина п`ята статті 26 Закону № 2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (пункт 1 частини п`ятої); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) (пункт 2 частини п`ятої); з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (пункт 3 частини п`ятої).

Позаяк для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду, то є достатні підстави вважати, що й виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються зі служби, має зв`язок (залежність) як з нормативною підставою, за якою звільнений військовослужбовець, так і з умовами (обставинами), за яких військовослужбовець реалізував своє право на звільнення зі служби.

Верховний Суд звернув увагу, що текстуальний виклад тих норм статті 26 Закону № 2232-ХІІ, які передбачають можливість звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, є бланкетним, адже в них подається посилання на підзаконний нормативний акт Кабінету Міністрів України (ним, як уже з`ясували, є Постанова № 413), в якому мають бути визначені ті умови (причини, обставини), за яких військовослужбовець може реалізувати своє право на звільнення зі служби.

Зокрема, підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» пункту 3 частини другої статті 26 Закону №2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 1 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови №413, а також редакцією абзацу другого пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивачки).

Інша ситуація з підставами для звільнення з військової служби через «сімейні обставини або інші поважні причини», які передбачені, зокрема, у підпункті «г» пункту 1, підпункті «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «ґ» пункту 2, підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, у підпункті «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ і які якраз стосуються особливого періоду та воєнного стану. Як можна побачити, текстуальний виклад цих нормативних підстав в названій статті Закону не має посилання на акт Кабінету Міністрів України чи інший нормативний (підзаконний) акт, який містив би «частину» норми, якої бракує [в законі]; натомість «сімейні обставини або інші поважні причини», які дозволяють військовослужбовцеві звільнитися з військової служби під час дії особливого періоду або під час дії воєнного стану, визначені (в цій частині) безпосередньо у тексті Закону. З уваги на такий спосіб викладу юридичної норми у перелічених [у цьому абзаці постанови] структурних частинах статті 26 Закону № 2232-ХІІ колегія суддів виснувала, що не було приводу в цій частині для застосування Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, які затверджені Постановою № 413, як, власне, («бланкетної») умови для звільнення зі служби (зокрема, відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ), а звідси - для застосування частини другої пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діяла на дату звільнення позивачки з військової служби) в цілях виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (яка якраз пов`язувалася з підставами, визначеними у згаданому Переліку № 413).

Беручи до уваги наведений аналіз правових норм, який проведено Верховним Судом, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції допустив помилку, коли визнав протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка передбачена абзацом 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, та помилково зобов`язав відповідача виплати одноразову грошову допомогу відповідно до зазначених положень цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням тої обставини, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби під час особливого періоду та воєнного стану, на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, така підстава та умова звільнення позивача, виключали застосування правил частини 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII, відповідно і виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

З наведеного слідує, що судом першої інстанції застосовано Закон №2011-XII та положення Переліку, затвердженого Постановою №413, які не підлягали застосуванню, тому рішення суду в силу вимог ч. 2 ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Цей висновок є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Управління Служби безпеки України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 460/23832/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Рівненській області скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич