Справа № 320/1995/24
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1995/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року м. Київ

Шостого апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Чорної К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у залі суду апеляційну скаргу Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року (розглянута у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, м. Києві, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.12.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні № 56159691 у розмірі 16 949,09 доларів США та 126 251,33 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.12.2023 про відкриття виконавчого провадженні № 73682579.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 16 квітня 2018 року) про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Водночас, повернення виконавчого документу за заявою стягувана не є заходом примусового виконання рішень, виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом. Виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми. При стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степанової Аліни Володимирівни від 26.12.2023 виконавче провадження № 56159691 про стягнення виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степанової Аліни Володимирівни від 27.12.2023 ВП № 73682579 про відкриття виконавчого провадження.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

01 травня 2024 року представником позивача - ОСОБА_2 до Шостого апеляційного адміністративного суду подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon».

Перевіривши доводи клопотання, колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції передбачений ст. 195 КАС України.

За змістом ч. 1 ст. 195 КАС України передбачено, що учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Частиною 2 статті 195 КАС України встановлено, що учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2024 року розгляду апеляційної скарги відкрито провадження у справі та 29 квітня 2024 року призначеного до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02 травня 2024 р. о 11:10 годин.

Повісткою - повідомленням від 29 квітня 2024 року про розгляд апеляційної скарги повідомлено сторін у справі.

Відповідно до ст. 272 КАС України, визначені особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях справи та відповідно до ч.7 ст. 287 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 195 КАС України суд може постановити ухвалу про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Отже, прийняття рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом, а не обов`язком суду. Указана норма не передбачає обов`язкового проведення судового засідання у режимі відеоконференції у разі наявності про це клопотання сторони, якщо відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи.

Як вказав Верховний Суд в ухвалі від 05 червня 2018 року у справі № 554/8322/16-а, аналіз статті 195 КАС України свідчить, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Зазначена стаття не передбачає обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що сторони мають можливість надати письмові пояснення, відзив або заперечення до апеляційної скарги у встановленому порядку, а правову позицію останніх буде прийнято колегією суддів до уваги.

Враховуючи викладене, клопотання представника ОСОБА_3 - Ходака Владислава Володимировича про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно п.2 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене та у зв`язку із неприбуттям учасників справи у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також враховуючи те, що справу можливо вирішити на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 лютого 2017 року у справі №753/8406/14-ц стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПуАТ КБ "Укрсиббанк", ідентифікаційний код ЄДРПОУ - 09807750, 169 490 доларів 95 центів США та 1 180 300 грн. 11 коп. - заборгованість за кредитним договором й 83 366 грн. 56 коп. - судового збору, а всього - 169 490 (сто шістдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто) доларів 95 (дев`яносто п`ять) центів США та 1 263 666 (один мільйон двісті шістдесят три тисячі шістсот шістдесят шість) грн. 67 (шістдесят сім) коп.

Постановою державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві винесено постанову від 16 квітня 2018 р. про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва №753/8406/14 виданого 06 березня 2017 р.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08 серпня 2023 року у справі №753/8406/14-ц було замінено сторону виконавчого провадження з ПуАТ КБ "Укрсиббанк" на ТОВ "ФК "Укрфінанстандарт".

Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) винесено постанову від 20 грудня 2023 р. про зміну сторони виконавчого провадження з ПуАТ КБ "Укрсиббанк" на ТОВ "ФК "Укрфінанстандарт".

21.12.2023 до відділу за вхідним 33102 надійшла заява ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" від 20.12.2023 щодо повернення виконавчого документу без виконання.

Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві Центрального МЮ (м. Київ) від 26 грудня 2023 р. ОСОБА_5 виконавчий лист Дарницького районного суду міста Києва №753/8406/14 виданого 06 березня 2017 р. був повернутий стягувачеві.

Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) Степановою Аліною Володимирівною від 26 грудня 2023 р. стягнено із ОСОБА_1 виконавчий збір у виконавчому провадженні НОМЕР_1 у розмірі 16 949, 09 доларів США та 126 251, 33 грн.

Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (м. Київ) Степановою Аліною Володимирівною від 27 грудня 2023 року було відкрито виконавче провадження №73682579 щодо примусового виконання постанови від 26 грудня 2023 р. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Згідно з листом відповідача від 16.01.2014 ВП 56159691 в результаті вжитих державними виконавцями заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження було примусово стягнуто з боржника: 1 031,29 грн, які згідно розпорядження НОМЕР_1 від 12.04.2023 року, керуючись статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження", перераховано: 300,00 грн - в рахунок погашення мінімальних витрат виконавчого провадження, 66,48 грн - в рахунок часткового погашення виконавчого збору та 664,81 грн - в рахунок часткового погашення боргу на користь стягувача ПАТ КБ "Укрсиббанк"; 48,86 грн, які згідно розпорядження НОМЕР_1 від 23.11.2023 року, керуючись статтею 47 Закону України "Про виконавче провадження", перераховано в рахунок часткового погашення виконавчого збору.

Враховуючи, що відповідачем сума виконавчого збору в постановах обрахована у розмірі 16 949, 09 доларів США та 126 251, 33 грн. тобто у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом та оскільки виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, позивач вважає постанови протиправними, а тому звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову цінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї за відомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 09 червня 2017 року (на час винесення (16 квітня 2018 року) постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 56159691), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1- 6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:

- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

- у разі виконання рішення приватним виконавцем;

- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404 - VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Надаючи оцінку оскаржуваним постановам, колегія суддів зазначає наступне.

З урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Матеріалами справи встановлено, що 19 листопада 2021 року державний виконавець прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37, частини третьої статті 40 Закону №1404 (у редакції, чинній на час прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (частина четверта статті 42 Закону №1404-VІІІ).

Аналогічним чином цей Закон визначав обов`язок державного виконавця винести постанову про стягнення виконавчого збору у разі, якщо його не стягнуто, а виконавчий документ повернуто стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 Закону №1404, і на час відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи убачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови ВП НОМЕР_1 від 26.12.2023 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні № 56159691 у розмірі 16 949,09 доларів США та 126 251,33 грн, визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка зазначена у виконавчому листі №753/8406/14 від 6 березня 2017 року.

Таким чином, державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом №753/8406/14 від 6 березня 2017 року, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 16 949,09 доларів США та 126 251,33 грн.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі №640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 , від 20 травня 2020 у справі №640/32814/20, від 22 грудня 2023 року у справі №640/38220/21.

Ураховуючи, що в цій справі є необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VIII.

Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIIІ без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Отже, постанова державного виконавця Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.12.2023 ВП НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у виконавчому провадженні № 56159691 у розмірі 16 949,09 доларів США та 126 251,33 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

Оскільки колегія суддів прийшла, що постанова від 26.12.2023 ВП НОМЕР_1 про стягнення з боржника виконавчого збору прийнята в порушення норм Закону №1404-VІІІ, є протиправною та підлягає скасуванню, тому підлягає скасуванню і постанова державного виконавця від 27 грудня 2023 року ВП № 73682579 про відкриття виконавчого провадження.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дарницького відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль