Справа № 520/23561/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 р. Справа № 520/23561/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/23561/23

за позовом ОСОБА_1

до Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Харківської міської ради, що виявилися у відмові надати інформацію що запитувалися у запиті на отримання публічної інформації від 20.08.2023 року;

- зобов`язати Харківську міську Раду надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішення суду інформацію, що запитувалися у запиті на отримання публічної інформації від 20.08.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Харківською міською радою, як розпорядником публічної інформації, вчинено протиправну відмову у доступі до публічної інформації. Наголошує, що запитувана інформація стосувалась контролю за ефективним використанням бюджетних коштів, які сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24.02.2022р. по 20.08.2023р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Харківської міської ради в задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 20.08.2023 року.

Зобов`язано Харківську міську раду повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 20.08.2023 року, у відповідності до вимог, передбачених Законом України "Про доступ до публічної інформації", з урахуванням висновків суду по даній справі.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківської міської ради (майдан Конституції, буд.7,м. Харків,61003, 04059243) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що суд першої інстанції не дотримався вимог норм процесуального права, розглянув справу без повідомлення Харківської міської ради, щодо якої відсутні докази направлення та отримання копії ухвали про відкриття провадження, не забезпечив Харківській міській раді можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 9, 126, 176, 251 КАС України щодо рівності та змагальності сторін, права особи на справедливий судовий розгляд.

Щодо неправильного, на думку апелянта, застосування судом норм матеріального права зазначив, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

При цьому, якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною.

Згідно з Положенням «Про присвоєння звання «Почесний громадянин міста Харкова», затвердженим рішенням 3 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 24.02.2021 № 37/21, відповідне рішення приймається на пленарному засіданні міської ради.

За період з 1998 р. (за 25 років) Харківською міською радою прийнято близько 30 рішень щодо присвоєння вказаного почесного звання.

Положенням «Про присвоєння звання «Почесний громадянин міста Харкова» передбачено, що виплата стипендії особам, які удостоєні вказаного звання, здійснюється щомісячно, тому інформація щодо обсягу (сум) здійснених Харківською міською радою виплат стипендії сумарно всім особам, які удостоєні звання «Почесний громадянин міста Харкова» та персонально кожному із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року, отже за 18 місяців, також міститься у фінансових документах за 18 місяців.

Крім того, відповідно до п. 7.4. Положення «Про присвоєння звання «Почесний громадянин міста Харкова» особа, якій присвоєно звання «Почесний громадянин міста Харкова», може відмовитися від отримання міської стипендії та інших виплат і пільг, надання яких здійснюється на підставі цього Положення за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади. Отже, не всі з Почесних громадян міста Харкова отримують стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади.

Крім того, у додатку 2 Положення про звання «Почесний громадянин міста Харкова» міститься опис Книги Почесних громадян міста Харкова. Зокрема, Книга Почесних громадян міста Харкова складається з аркушів, друкованих на спеціальному папері, форматом 297x420 мм. Обкладинку оправлено замшею та кутовими накладками з бронзи зі срібленням. На лицьовій стороні прикріплено знак «Почесний громадянин міста Харкова», накладку з написом «КНИГА ПОЧЕСНИХ ГРОМАДЯН МІСТА ХАРКОВА» та накладку з написом «1999», які виготовлено з бронзи зі срібленням. Книга має дві карбовані застібки.

З огляду на такий опис Книги Почесних громадян міста Харкова, надання копій усіх наявних записів у цій Книзі (копії Книги Почесних громадян міста Харкова) не є технічно можливим, оскільки наведені характеристики формату, обкладинки та палітурки зазначеної Книги не дозволяють здійснювати її перегинання та поміщати для копіювання в копіювальний апарат.

Надання інформації (список почесних громадян міста Харкова; поіменна деталізація грошових виплат, що було сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року) потребує здійснення аналізу значної кількості документів та, відповідно, створення нового документу, що не відповідає вимогам «відображеності та задокументованості», покладає на міську раду надмірний тягар.

Крім того, зазначив, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативними актами не передбачено покладання (у тому числі на вимогу запитувачів) на органи місцевого самоврядування, зокрема Харківську міську раду, обов`язків щодо складання документів, які містять запитувану позивачем узагальнену інформацію щодо осіб, які удостоєні звання «Почесний громадянин міста Харкова» тощо, для чого необхідно здійснити збір, систематизацію, аналіз та узагальнення інформації, яка міститься у прийнятих міською радою рішеннях за 25 років, а також багатьох інших документів.

Отже, зміст зазначеного запиту не пов`язаний з компетенцією органів місцевого самоврядування, а тому не відповідає закону та виходить за межі компетенції Харківської міської ради, що звільняє міську раду від обов`язку задовольняти вимоги запиту.

Таким чином, як зазначає відповідач, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення здійснено неправильне тлумачення вищенаведених положень Конституції України та законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про доступ до публічної інформації», а також не застосовано норми Положення «Про присвоєння звання «Почесний громадянин міста Харкова», затвердженого рішенням 3 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 24.02.2021 № 37/21.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 20.08.2023р. ОСОБА_1 , надіслав на ім`я Харківської міської ради на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 запит на отримання публічної інформації. В запиті просив надати наступну інформацію:

- список почесних громадян Харкова;

- загальну суму грошових коштів, що було сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року;

- поіменну деталізацію грошових виплат, що було сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року.

28.08.2023р. позивач отримав лист-відповідь, датовану 28.08.2028 року за підписом заступника міського голови ОСОБА_2. Зазначеним листом позивачу було відмовлено у наданні запитуваної інформації на підставі п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" з посиланням на те, що: «Інформація щодо списку Почесних громадян м. Харкова та з інших запитуваних Вами питань Харківською міською радою та її виконавчими органами не створювалась. Утворення інформації, що Вами запитується, покладає на Харківську міську раду та її виконавчі органи надмірний тягар, потребує значних інтелектуальних та інших зусиль».

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у доступі до публічної інформації, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що суд не знайшов правових підстав для кваліфікації названої відмови та обраної відповідачем причини правомірними, оскільки відповідач фактично не обґрунтував підстав відмови, а також не виконав вимог ч. 3. ст. 22 Закону № 2939-VI. З метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вийшов за межі позовних вимог і визнав протиправною відмову відповідача в задоволенні запиту на інформацію від 20.08.2023 року та вважав, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача по справі, повторно розглянути запит на інформацію від 20.08.2023 року, у відповідності до вимог, передбачених Законом України "Про доступ до публічної інформації", з урахуванням висновків суду по даній справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі по тексту - Закон № 2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ст.34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, зазначено, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення).

У абзаці третьому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України відмічено, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Конституційний Суд України визначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019).

У Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020 Конституційний Суд України наголосив, що право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини даного Рішення).

Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація-є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно статей 5 та 7 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02.10.1992, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VI від 13.01.2011.

За визначенням в ч. 1 ст. 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 13 вказаного Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію (ст.5 Закону).

За визначенням в ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

При цьому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Згідно приписів ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 вказаного Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави дійти висновку, що орган, до якого направлено запит громадянина на отримання публічної інформації, зобов`язаний об`єктивно і вчасно його розглянути, перевірити викладені в ньому факти, та надати запитувачу достовірну, точну й повну інформацію на його запит у встановлені законом строки.

В п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 Закону.

З матеріалів справи встановлено, що заявник звернувся до відповідача, як розпорядника публічної інформації, на підставі Закону України "Про доступ до публічної інформації" із запитом про надання публічної інформації, в якому просив надати:

- список почесних громадян Харкова;

- загальну суму грошових коштів, що було сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року;

- поіменну деталізацію грошових виплат, що було сплачено почесним громадянам Харкова у якості стипендії за рахунок коштів бюджету Харківської міської територіальної громади у період із 24 лютого 2022 року по 20 серпня 2023 року.

28.08.2023р. позивач отримав лист-відповідь, датовану 28.08.2028 року за підписом заступника міського голови ОСОБА_2 . Зазначеним листом позивачу було відмовлено у наданні запитуваної інформації з посиланням на те, що: «Інформація щодо списку Почесних громадян м. Харкова та з інших запитуваних Вами питань Харківською міською радою та її виконавчими органами не створювалась. Утворення інформації, що Вами запитується, покладає на Харківську міську раду та її виконавчі органи надмірний тягар, потребує значних інтелектуальних та інших зусиль».

При цьому відповідач, як на підставу відмови, посилався на п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI якою визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Суд першої інстанції правомірно вказав на те, що відповідач, посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI, як на підставу відмови в задоволенні запиту, не навів нормативного обґрунтування того, що Харківська міська рада не володіє і не зобов`язана відповідно до її компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Колегія суддів також завертає увагу на положення ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, відповідно до яких, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Отже, відповідач, у разі, якщо він не володіє запитуваною позивачем інформацією та при цьому, будучи суб`єктом владних повноважень, якому за статусом або характером діяльності повинно бути або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний був направити вказаний запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для кваліфікації відмови Харківської міської ради надати інформацію що запитувалась у запиті на отримання публічної інформації від 20.08.2023, правомірною, оскільки відповідач фактично не обґрунтував підставу відмови у задоволенні запиту, визначену п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI та не виконав вимоги ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI.

Статтею 23 Закону № 2939-VI передбачено, що рішення, дії або бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії або бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

На підставі зазначеного, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції правомірно вважав за необхідне, з урахуванням положень ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною відмову відповідача в задоволенні запиту на інформацію від 20.08.2023 року.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача по справі, повторно розглянути запит на інформацію від 20.08.2023 року, у відповідності до вимог, передбачених Законом України "Про доступ до публічної інформації", з урахуванням висновків суду по даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права в частині розгляду справи без повідомлення Харківської міської ради, щодо якої відсутні докази направлення та отримання копії ухвали про відкриття провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 15.15 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи суд вручає судові рішення в паперовій формі. Пунктом 16 цього розділу встановлено, що до дня реєстрації суб`єкта владних повноважень в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та отримання ним офіційної електронної адреси надсилання судом суб`єкту владних повноважень текстів повісток, копій судових рішень здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 18 КАС України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Пунктом 5.8 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, встановлено, що офіційна електронна адреса це сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів.

Таким чином, у розумінні Положення офіційною електронною адресою є адреса електронної пошти, вказана користувачем в Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана в одному з державних реєстрів.

Судом встановлено, що відповідач має офіційну електронну адресу: E-mail: . Саме на цю адресу судом неодноразово направлялась ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного провадження у справі № 520/23561/23. Через кілька невдалих спроб, вказана ухвала була отримана відповідачем 13.09.2023 о 10:10 про що свідчить звіт із відміткою "прочитано" /а.с. 30/.

Враховуючи обставини справи та приписи законодавства, суд доходить висновку, що апелянт отримав вищевказану ухвалу.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року по справі № 520/23561/23 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 по справі № 520/23561/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко