Справа № 460/16482/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/16482/23 пров. № А/857/65/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №460/16482/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення (головуючий суддя першої інстанції Щербаков В.В., час ухвалення - за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 30.11.2023),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1-1716 від 07.09.2022, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 78690,00 грн.

Обґрунтовуючи позов, вказав, що відповідач неправомірно нарахував суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначив, що об`єкт майна, який слугував базою нарахування податку, а саме будівля нежитлової нерухомості, площею 2623 км.м, за адресою: АДРЕСА_1 не є об`єктом оподаткування в силу приписів підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, оскільки належить до будівель промисловості та класифікується у групі 125 «Будівлі промисловості та склади» ДК 018-2000.

Позивач вказав, що вищезазначена нежитлова будівля використовується ним для здійснення господарської та підприємницької діяльності, а саме: виробництво виробничого одягу, виробництво іншого одягу й аксесуарів, ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення, що відповідає КВЕД діяльності позивача. Такі види діяльності згідно Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 відноситься до секції «С - переробна промисловість».

Крім цього, позивач вказав, що приміщення Виробничо-сервісного центру з моменту введення в експлуатацію ніколи не здавалося в оренду, лізинг, заставу.

Покликаючись до правових висновків Верховного Суду в постановах від 05.03.2020 у справі № 825/1625/17, від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, наголосив, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

З таких підстав просить оскаржене податкове повідомлення-рішення визнати протиправним та скасувати.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем полана апеляційна скарга, в якій зазначає, що таке суперечить вимогам чинного законодавства України та не відповідає дійсним обставинам справи.

Зазначає, що визначення податкового зобов`язання здійснено Відповідачем неправомірно у зв`язку із тим, що у цьому випадку контролюючому органу слід було застосувати пільгу, передбачену підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Тобто контролюючий орган та суд не врахували того факту, що належний Позивачу об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у зв`язку із тим, що належить до такої категорії як - будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В^ КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

У 2021 році Позивачем було подано для контролюючого органу усю необхідну інформацію для застосування вказаної пільги. Також усі необхідні документи були подані до матеріалів позову.

Вважає, що право на застосування пільги відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України для належного Позивачу об`єкта нерухомості підтверджується: випискою із реєстру стосовно ФОП ОСОБА_1 , такий документ підтверджує факт використання об`єкта нерухомості за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В-F КВЕД ДК 009:2010; видами економічної діяльності, які здійснює ФОП ОСОБА_1 є: виробництво робочого одягу (код 14.12), виробництво іншого одягу й аксесуарів (код 14.09), ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення (код 33.12). Усі зазначені види господарської діяльності класифікуються у секціях В- F КВЕД ДК 009:2010; висновком про технічний стан об`єкта (від 20.01.2021 року № 20-01-1/21), що сформований за результатами інвентаризації у 2021 році про те, що належний Позивачу об`єкт нерухомості відноситься до категорії будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (копія додана до позовної заяви - п. 7 Додатки).

Вважає, що всупереч вимогам ПК України, суд у оскаржуваному Рішенні не підтвердив право Позивача на застосування податкової пільги. Разом з тим, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки із двома умовами: із статусом нерухомості (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється); 2) із використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Висновки суду першої інстанції про те, що у 2021 році ФОП ОСОБА_2 не отримував доходу від господарської діяльності та не має права та застосування відповідної пільги є розширеним та не допустимим тлумаченням положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Серед наведених у цій нормі умов застосування відповідної пільги не визначено умови - факту отримання доходу від господарської діяльності.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Крім цього, представником позивача подані додаткові пояснення, у яких, як на правильність своїх доводів щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення рішення, покликається на надану йому індивідуальну податкову консультацію від 15.03.024 р. № 1352/ІПК/99-00-24-03-03 ІПК.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що матеріалами справи підтверджується, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 01.07.2021, до ЄДР внесено запис про його види економічної діяльності: 14.12. Виробництво робочого одягу (основний), 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів, 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2020, позивачу на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна: будівля, фарбувальна дільниця, об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 2623 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Головним управління ДПС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 07.09.2022 № 1-1716, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, код платежу 18100300, за податковий період 2021 рік, на суму 78690,0 грн.

Не погоджуючи з рішенням Головного управління ДПС у Рівненській області, позивач використав процедуру адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, оскарживши його до Державної податкової служби України.

Рішенням ДПС України від 09.06.2023 № 14730/6/99-00-06-01-04-06 податкове повідомлення-рішення від 07.09.2022 залишено без змін, а скаргу платника податків - без задоволення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позивачем не доведено фактичне використання в 2021 році належного йому об`єкта нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Згідно зі статтею 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції Закону № 466-IX від 16.01.2020, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Отже, наведена норма податкового закону підлягає застосуванню за сукупності наступних ознак:

1) об`єкт нерухомого майна належить до будівель промисловості, які віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000,

2) об`єкт нерухомого майна використовується за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010,

3) об`єкт нерухомого майна не здається його власником в оренду, лізинг, позичку.

Встановлена відсутність будь-якої з наведених вище ознак об`єкта нерухомого майна не дає підстав для звільнення його від оподаткування за правилами підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Згідно з пп.266.3.1- 266.3.2 п.266.3 ст.266 цього Кодексу базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів (пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.7.2. п. 266.7. ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

При цьому, відповідно до п. 30.1. ст. 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2. цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 Податкового кодексу України).

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Верховний Суд у постанові від 22.04.2021 у справі № 0640/4296/18 звернув увагу, що визначаючи податкову пільгу у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту - платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути підставою для звільнення від оподаткування.

Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням, зокрема, у даному випадку для виготовлення продукції.

Належна позивачу будівля відноситься до будівель промисловості та класифікується у групі 125 Будівлі промислові та склади ДК 018-2000.

Апелянт зазначає, що він використовує означений об`єкт нерухомого майна в господарській діяльності. Натомість висновки суду першої інстанції про те, що у 2021 році він не отримував доходу від господарської діяльності та не має права та застосування відповідної пільги є розширеним та не допустимим тлумаченням положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Серед наведених у цій нормі умов застосування відповідної пільги не визначено умови - факту отримання доходу від господарської діяльності.

Апеляційний суд вважає доводи апелянта невірними з огляду на наступне.

Як уже зазначалось вище, за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є вимога щодо використання об`єкта нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

Доводи позивача зводяться до того, що здійснюваний ним вид господарської діяльності за КВЕД 33.17 класифікується в секції С КВЕД ДК 009:2010.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Частинами першою-третьою статті 3 Господарського кодексу України встановлено, що під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувала новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Таким чином, в межах розгляду даної справи підлягають доказуванню не лише обставини щодо статусу належного позивачу об`єкту нерухомості, а й щодо використання такого об`єкту за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Водночас відповідач вказує на те, що в період 2021 - 2022 років позивачем не декларувались доходи від здійснення підприємницької діяльності.

Натомість позивач вказані обставини пов`язує з організацією процесу виробництва, який має значний часовий цикл.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що будівля за адресою: АДРЕСА_1 використовувалась за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

З огляду на наведене, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не підтверджено жодними належними й допустимими доказами фактичного використання в 2021 році позивачем такого об`єкта за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010.

З урахуванням встановлених вище обставин справи та беручи до уваги правову позицію Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки належний позивачу об`єкт нерухомого майна, фарбувальна дільниця, не використовувався ним у власній господарській діяльності, тому у позивача відсутня пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №460/16482/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін