Справа № 140/12859/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/12859/23 пров. № А/857/19461/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Матковської З. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №140/12859/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

дата ухвалення рішення 15 вересня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24 грудня 2020 року по 03 травня 2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 24 грудня 2020 року по 23 червня 2021 року включно у сумі 71981,00 грн (сімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна грн 00 коп.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що право на отримання індексації грошового забезпечення у позивача виникло виключно на підставі судових рішень, які були винесені вже після його звільнення, що свідчить про відсутність вини відповідача, як роботодавця у розумінні статті 116 КЗпП України. Вказує, що на час звільнення позивача з військової служби спірні суми йому ще не належали, а вина відповідача у їх не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, яка передбачена статтею 117 КЗпП України. Крім того, відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Таким чином, вважає, що підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не має. Також звертає увагу на те, що розмір виплат має відповідати принципам розумності, справедливості та пропорційності. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 ; наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 23 грудня 2020 року №257 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення роти забезпечення, звільненого наказом начальника Регіонального центру радіоелектронної розвідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11 грудня 2020 року №43-РС у запас за пунктом 2 підпункту б (за станом здоров`я) частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 23 грудня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/2797/21 зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року у справі №140/7848/21 зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року (з урахуванням виплачених сум).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року у справі №140/643/22 зобов`язано В/ч НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 23 грудня 2020 року включно із урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

На виконання вказаних судових рішень В/ч НОМЕР_1 перераховано на картковий рахунок позивача такі кошти:

- 18 червня 2021 року у сумі 39930,20 грн на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі №140/2797/21, про що свідчить платіжне доручення від 17 червня 2021 року №305, розрахунково-платіжна відомість №157 за червень 2021 року;

- 10 грудня 2021 року у сумі 42440,64 грн - на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року у справі №140/7848/21, про що свідчить платіжне доручення від 09 грудня 2021 року №670, розрахунково-платіжна відомість №327 за грудень 2021 року;

- 04 травня 2023 року у сумі 133386,93 грн - на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2022 року у справі №140/643/22, про що свідчить платіжна інструкція від 03 травня 2023 року № 216, розрахунково-платіжна відомість №76 за травень 2023 року.

Листом від 17 травня 2023 року №353 відповідач у відповідь на звернення позивача повідомив, що В/ч НОМЕР_1 , на виконання вищезазначених рішень суду було здійснено розрахунки по справах №140/2797/21, №140/7848/21 та №140/643/22, інших зобов`язань, в тому числі щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати на підставі статті 117 КЗпП України та відповідно до Порядку №100 не визначено, відповідно підстав щодо нарахування немає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу станом на день його звільнення зі служби з військової частини не було виплачено індексацію грошового забезпечення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.116, 117 КЗпП України, і позовні вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними, разом з тим, така виплата має бути здійснена за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних дні з 24 грудня 2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 23 червня 2021 року, яка становить 71981,00 грн (середньоденний заробіток 395,50 грн х 182 календарні дні), при цьому, визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 71981,00 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення у загальній сумі 215757,77 грн, нарахованої за рішеннями суду у справах №140/2797/21, №140/7848/21 та №140/643/22, а тому є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі. Разом з тим, у задоволенні решти позовних вимог (зокрема, про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2021 по 03.05.2023) судом відмовлено з огляду на зміни у законодавстві та виходячи, що такі зміни закріпили співмірність.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), зокрема у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.117 КЗпП України, оскільки у разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, індексації грошового забезпечення тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), разом з тим, такі питання врегульовані норами КЗпП України, тому колегія суддів згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів відхиляє доводи апелянта в частині непоширення положень ст.117 КЗпП України у спірних правовідносинах з наведених вище мотивів.

П.1 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як встановлено судом, під час звільнення зі служби з Військової частини НОМЕР_1 згідно з наказом від 23 грудня 2020 року позивачу не було проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема, не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 23 грудня 2020 року.

Матеріалами справи стверджується, що вказана індексація грошового забезпечення у загальній сумі 215757,77 грн нарахована за рішеннями суду у справах №140/2797/21, №140/7848/21 та №140/643/22 та остаточно виплачена 04 травня 2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Вказаний у ч.1 ст.117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, матеріалами справи стверджується, що позивача звільнено зі служби 23 грудня 2020 року, а остаточний розрахунок при звільненні проведений лише 04 травня 2023 року, тому позивачу належить до виплати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно звернуто увагу на ту обставину, що у ст.117 КЗпП України внесено зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), зокрема, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті, тому Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних дні з 24 грудня 2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 23 червня 2021 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта в частині відсутності підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав того, що ці виплати проведені на виконання рішення суду, оскільки належність виплати індексації грошового забезпечення позивачу, невиплаченої під час проходження військової служби та при звільненні, встановлені рішеннями суду, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні з військової служби та при виключенні зі списків особовго складу частини всі належні йому суми.

Крім того, судом першої інстанції правильно застосовано ст.27 Закону України Про оплату праці та положення Порядку №100 при обрахунку середньоденного грошового забезпечення та враховано наявні у матеріалах справи відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 згідно з довідкою про доходи від 17 травня 2023 року №138, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , в яких за два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 12062,85 грн за жовтень 2020 року та 12062,85 грн за листопад 2020 року, що за два місяці становить 24125,70 грн, та обраховано середньоденне грошове забезпечення у розмірі 395,50 грн (за останні 2 місяці 24125,70 грн / 61 календарних дні за останні два повні місяці жовтень та листопад 2020 року).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних дні з 24 грудня 2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 23 червня 2021 року становить 71981,00 грн (середньоденний заробіток 395,50 грн х 182 календарні дні).

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 71981,00 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення у загальній сумі 215757,77 грн, нарахованої за рішеннями суду у справах №140/2797/21, №140/7848/21 та №140/643/22, а отже є співмірним і підлягає стягненню у розрахованому обсязі.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивачу станом на день його звільнення зі служби з військової частини не було виплачено індексацію грошового забезпечення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.116, 117 КЗпП України, і позовні вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними, разом з тим, така виплата має бути здійснена за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців за затримку терміном 182 календарних дні з 24 грудня 2020 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 23 червня 2021 року, яка становить 71981,00 грн (середньоденний заробіток 395,50 грн х 182 календарні дні).

Колегія суддів покликання відповідача на п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України до уваги не приймає, оскільки, незважаючи на вказані положення, на законодавчому рівні закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, а також закріплює право особи, звільненої з військової служби, на повний її розрахунок.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо зазначеного відповідачем розрахунку, оскільки судом першої інстанції такий здійснений відповідно до вимог закону та усталеної практики Верховного Суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №140/12859/23 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у справі №140/12859/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 02 травня 2024 року.