Справа № 640/36441/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2024 року № 640/36441/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: представника позивача Цикалевича В.М., представника відповідача Кот О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - Апарат ВРУ, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018;

- зобов`язати Апарат ВРУ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 в сумі 26466,98 грн;

- зобов`язати Апарат ВРУ виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 06 вересня 2018 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. Зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн за рахунок бюджетних асигнувань Апарату ВРУ.

Постановою Верховного Суду від 28.09.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Цикалевичем В.М. задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/36441/21 у частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано і направлено справу №640/36441/21 у цій частині на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/36441/21 в неоскаржуваній частині залишено без змін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 справу прийнято до провадження суддею Щавінським Р.В. та призначено судове засідання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Апаратом ВРУ не виплачено позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період її роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 на посаді помічника-консультанта народного депутата України, а тому відповідач зобов`язаний виплатити відповідну грошову компенсацію та середній заробіток за весь час затримки виплати цієї компенсації.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, якому вказав на відсутність вини Апарат ВРУ у невиплаті позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018, оскільки Апарат ВРУ не є роботодавцем відносно позивача та враховуючи відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата VІІІ скликання ОСОБА_2 , відсутність в Законі України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» відповідних бюджетних асигнувань.

Позивач подала відповідь на відзив, у якому заперечила проти доводів відповідача.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до довідки від 11.11.2021 №20-17/991, виданої Апаратом ВРУ, ОСОБА_1 з 17.12.2014 по 29.07.2016 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ВРУ восьмого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

За вказаний період роботи не використано 09 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу».

З 30.06.2016 по 06.09.2018 ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ВРУ восьмого скликання ОСОБА_2 (патронатна служба). За період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 позивачем не використано 80 календарних днів щорічної основної відпустки.

Листом Апарату ВРУ від 01.12.2021 №15/26-2021/373164 на заяву ОСОБА_1 щодо надання довідки про розмір заробітної плати за 2017-2018 роки та виплати компенсації за невикористану відпустку повідомлено, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Місячний фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 у 2018 році розподілений у повному обсязі. Бюджетним кодексом України визначено, що розпорядник бюджетних коштів використовує бюджетні кошти тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, встановленими законом України про Державний бюджет України за відповідний рік, та здійснює платежі з бюджету виключно за наявності відповідного бюджетного призначення. У зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів зазначеного вище народного депутата України та без внесення змін до закону України про Державний бюджет України на відповідний рік, здійснити позивачеві нарахування і виплату компенсації при звільненні 06 вересня 2018 року не було правових підстав.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у виплаті компенсації за невикористані дні відпустки протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, указаною нормою на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України, якою у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як зазначено судом вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. Зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що: підставою для виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку є звільнення з посади останнього; ОСОБА_1 прийнято на посаду та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату ВРУ і вона перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не з народним депутатом України; виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України відноситься до видатків Апарату ВРУ у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ; обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України; невикористані позивачем дні відпусток підлягають компенсації. При цьому визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачеві, є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не виявив підстав для задоволення позову у спосіб, обраний позивачем. Разом із тим, на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому право позивача в цій частині не є порушеним. Заявлені позивачем вимоги у частині позову, що стосується стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у даному випадку є передчасними, фактично спрямовані на врегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за цим рішенням суду, а тому не підлягають задоволенню.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 без змін.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями в частині відмови у позові, позивач подала касаційну скаргу.

За наслідками касаційного перегляду Верховний Суду скасував рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у частині відмови в задоволенні позовних вимог і направив справу в цій частині на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду, в решті залишив судові рішення без змін (в неоскаржуваній частині).

Направляючи справу на новий розгляд Верховий Суд вказав, що під час нового розгляду суду необхідно визначити суму (розмір) грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи ОСОБА_1 з 17.12.2014 по 06.09.2018, яка підлягає стягненню на користь позивача та обчислюється за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а також розглянути по суті позовні вимоги ОСОБА_1 у частині зобов`язання Апарату ВРУ виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 06.08.2018 по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд здійснює розгляд справи у зазначених межах позовних вимог.

Визначаючи суму грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи ОСОБА_1 з 17.12.2014 по 06.09.2018 суд вказує на наступне.

Суд встановив, що відповідно до розрахунку відпустки ОСОБА_1 за період з вересня 2017 року по серпень 2017 року заробіток позивача склав 97 773,17 грн.

Згідно зазначеного розрахунку оплата відпустки по місяцях за період з вересня 2017 року по серпень 2017 року (89 календарних днів невикористаної відпустки) складає 24 442, 96 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 24 442, 96 грн.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що невикористані позивачем дні щорічної основної та додаткової відпустки підлягають компенсації, відповідно позовна вимога у цій частині підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Апарат ВРУ нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 в сумі 24 442, 96 грн.

Розглядаючи позовні вимоги щодо зобов`язання Апарат ВРУ виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування положень статті 117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини другої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.

Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата 06.09.2018.

Водночас із заявою про нарахування їй компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні позивач звернулася до Апарату ВРУ лише у листопаді 2021 року.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших 3 років, позивач не здійснювала жодних дій, спрямованих на отримання компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні виник через 3 роки після звільнення позивача.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Аналогічний висновок щодо застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум, викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Зважаючи на викладене позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 в сумі 24442 (двадцять чотири тисячі чотириста сорок дві) грн. 98 коп.

3. У іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 26 квітня 2024 р.