Справа № 216/2825/22
Суддя: Томаш В. І.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 216/2825/22
Номер провадження 2-а/184/21/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Михайлової Т.В.,

представника позивача - Варавіна С.Д.,

представника відповідача - Маркози Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області, Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області «про скасування постанови та рішення»,-

ВСТАНОВИВ:

08.08.2022 року Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про скасування постанови та про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, у якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 28.07.22 року та скасувати рішення Начальника Апостолівського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 28.07.22 року №826 про примусове повернення до країни походження або третьої країни ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09.08.2022 року було відкрите провадження у справі.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09.08.2022 року було задоволено заяву про забезпечення позову, дію рішення від 28.07.22 року Начальника Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про примусове повернення в строк до 26.08.2022 року до країни походження або до третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - зупинено.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 02 лютого 2023 року справу було надіслано за підсудністю до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14.02.2024 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області, Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування постанови та рішення прийнято до провадження Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області.

Вимоги позову мотивовані тим, що 28 липня 2022 року ОСОБА_1 прямував до батьків своєї дружини у с. Грушівку, Криворізького району. На виїзді з м. Апостолове його зупинили на блокпості та викликали працівника Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області для перевірки документів.

Після вивчення наданих ОСОБА_1 документів Начальником Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області Черепановою Н.П. було складено:

-протокол про адміністративне правопорушення ч. 1 ст. 203 КУпАП серії ПР МДН 003741 (ч.1. ст. 203 КУПАП України);

-постанову про накладення адміністративного стягнення від 28.07.22 року серії ПН МДН 003733 (штраф 1700,00 грн);

-рішення про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.07.22 року.

28.07.2022 року у паспорті позивача проставлено відмітку про прийняте рішення щодо примусового повернення із зобов`язанням покинути територію України до 26.08.2022 року.

ОСОБА_1 у позові зазначає, що 06.08.2022 року штраф у розмірі 1700,00 грн був сплачений ним добровільно, але вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення від 28.07.22 року серії ПН МДН 003733, рішення про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства від 28.07.22 року є незаконними, а тому підлягають скасуванню.

Позивач понад 20 років проживає в Україні, де ОСОБА_1 ,має стійкі соціальні зв`язки в Україні, з 2000 року проживав однією сім`єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_3 . У 2015 році уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області), додана копія свідоцтва про шлюб.

З червня 2021 року по квітень 2022 року ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Зараз фактичне місце проживання (перебування) ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .

Протягом проживання у м. Кременчуці ОСОБА_1 виїжджав на нетривалий час за межі України провідати матір. У січні 2021 року у Автозаводському районному відділі у м. Кременчука управління Державної міграційної служби України у Полтавській області ОСОБА_1 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні строком до 1-го року. Після закінчення терміну дії цієї посвідки 28 січня 2022 року ОСОБА_1 було зібрано необхідний пакет документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну. 05 лютого 2022 року позивач подав заяву на отримання дозволу на імміграцію в Україну, яку зареєстровано за номером 400040581 до Автозаводського районного відділу у м. Кременчуці управління Державної міграційної служби України у Полтавській області. На руки позивачу було видано лише Пам`ятку для іноземця, який перебуває в процедурі оформлення дозволу на імміграцію, у якій зазначено, що законне перебування позивача в Україні закінчується 28 квітня 2022 року, після чого він повинен або виїхати за межі України, або звернутися із заявою про продовження строку перебування в Україні.

24 лютого 2022 року з початком воєнних дій Російської Федерації проти України ОСОБА_1 почали зупиняти на блок-постах де проводилась перевірка документів, після чого надавався дозвіл рухатись. Розуміючи, що термін перебування закінчується, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Автозаводського районного відділу державної міграційної служби м.Кременчука та управління ДМС м. Полтави з проханням прийняти від нього документи та заяву, щоб продовжити перебування в Україні без виїзду за межі України. Працівники давали відповідь, що прийняти від нього заяву та документи не можуть, оскільки в зв`язку з воєнним станом не працюють відповідні реєстри, які дозволяють розглянути його заяву про продовження строку перебування в Україні та про надання дозволу на імміграцію в Україну.

20.04.22 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про результати розгляду його заяви від 05.02.2022 року № 40040581 про надання дозволу на імміграцію до Автозаводського районного відділі у м. Кременчука управління Державної міграційної служби України у Полтавській області, в заяві повідомив про неможливість виїхати до рф, оскільки це створює загрозу рідним дружини, які проживають у с. Грушівка, сусідні населені пункти перебувають під обстрілами. Грушівка знаходиться в 69 км. від м. Кривого Рогу і в разу необхідності він повинен вивезти дружину та її батьків у безпечне місце (копія заяви від 20.04.22 року з доказами надсилання.

Представник Позивача вказує, що проблема стосовно масових відмов ДМС України у прийнятті будь-яких документів від громадян рф після 24.02.2022 року є загальновідомою.

У відповіді Автозаводського відділу у м. Кременчуці Управління ДМС України в Полтавській області від 16.08.22 року на адвокатський запит адвоката Варавіна С.Д. повідомляється, що ОСОБА_1 05.02.22 року було подано заяву №400040581 та копії необхідних документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, вказана інформація внесена до Інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців». У відповіді на адвокатський запит також зазначено, що відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1, 20 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.22 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Постановою КМ України від 28.02.22 року №165 Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану зупинено.

Також представник Позивача зазначає, що у разі повернення ОСОБА_1 до країни громадянства, його життю загрожує небезпека, оскільки він засуджує агресію російської федерації проти України, надає матеріальну допомогу та транспортні засоби Збройним силам Чеченської республіки Ічкерія (у складі Збройних Сил України), що підтверджується листами Генерального Представництва Чеченської Республіки Ічкерія в Україні.

23.08.23 року ОСОБА_1 отримав дозвіл №15 на імміграцію в Україну наданий Державною міграційною службою України. 25.01.24 року ОСОБА_1 звернувся до відділу у м. Кременчуці ДМС України в Полтавській області для оформлення документів про продовження строку перебування в Україні, щоб в подальшому оформити посвідку на постійне проживання в Україні

25.01.24 року Повідомленням про відмову у прийнятті (розгляді) документів ОСОБА_1 було відмовлено в розгляді його заяви, оскільки у його паспорті наявна відмітка про прийняте рішення про примусове повернення від 28.07.22 року Апостолівським ГУ ДМС України, що також підтверджується обліковими даними в ПП «Облік іноземців та біженців», проте інформація про виконання зазначеного рішення або його скасування відсутня.

Представник Позивача зазначає, що на час складання протоколу ОСОБА_1 вільно українською мовою не володів, під час складання 28.07.2022 року, стосовно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, постанови про накладення адміністративного стягнення, рішення про примусове повернення до країни походження чи третьої країни не залучався перекладач, чим порушені права ОСОБА_1

ОСОБА_1 подано до матеріалів справи лист Генерального представництва Чеченської республіки Ічкерія в Україні від 12.04.24 року №97 про проходження ОСОБА_1 процедури оформлення для подальшого зарахування на військову службу до лав ЗСУ.

Представник відповідача - Управління ДМС України у Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві. Представник Відповідача вказала, що Позивач дійсно звертався до ДМС з заявою на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Термін законного перебування Позивача в Україні закінчився 28.04.22 року. Представник відповідача вважає, що протокол про адміністративне правопорушення, постанова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийняте рішення про його примусове повернення до країни походження чи третьої є законними та підлягають виконанню.

Представник відповідача - Апостолівського відділу Головного Управління ДМС України у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, вказаний відділ га час розгляду справи було ліквідовано.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов пілягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, що підтверджується копією його паспорту. У паспорті Позивача міститься відмітка про прийняте Начальником Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області ОСОБА_2 рішення від 28.07.22 року про примусове повернення до країни походження чи третьої країни.

Позивач у 2015 році уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, а громадянство дружини копією її паспорту.

Відповідно до пояснень представника Позивача, ОСОБА_1 прибув в Україну 29.01.22 року через ПП «Гоптівка» з метою возз`єднання з сім`єю. Має дружину громадянку України ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), заїхав по паспорту НОМЕР_1 , терміном дії від 15.01.2016 по 15.01.2026. На території України до Державної міграційної служби за проведенням будь-якої процедури оформлення документів на право проживання - звертався та був документований посвідкою та тимчасове проживання, термін якої закінчився 28.01.22 року. 05.02.2022 року Позивач звернувся з заявою зареєстрованою за номером 400040581 до Автозаводського районного відділу у м. Кременчуці управління Державної міграційної служби України у Полтавській області про надання дозволу на імміграцію. У квітні 2022 року неодноразово звертався до міграційної служби для продовження законного терміну перебування на території України, але отримував усні відмови не обґрунтовані ніякими поясненнями. Працівники міграційної служби завіряли його та дружину позивача, що він не буде притягнутий до адміністративної відповідальності, що йому лише потрібно очікувати нову інформацію щодо отримання документів на право постійного проживання для громадян рф. Після закінчення законного терміну перебування не виїхав за межі України і цим самим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». До компетентних органів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні не звертався.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 28.07.22 року серії ПН МДН 003733 Позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення ч.3.ст.9, ч. 1. Ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування і згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

28.07.22 року Начальником Апостолівського відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За змістом вказаного рішення установлено, що 28.07.2022 року співробітниками Апостолівського ГУ ДМС у Дніпропетровській області складений протокол про адміністративне правопорушення за с. 1. Ст. 203 КУПАП відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» . Ураховуючи вищевикладене та з метою виконання положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено: 1. Примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 26.08.2022 року.

Згідно відповіді Автозаводського відділу у м. Кременчуці Управління ДМС України в Полтавській області від 16.08.22 року на адвокатський запит адвоката Варавіна С.Д. повідомляється, що ОСОБА_1 05.02.22 року було подано заяву №400040581 та копії необхідних документів для оформлення дозволу на імміграцію в Україну та вказана інформація внесена до Інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців». У відповіді на адвокатський запит також зазначено, що відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1, 20 ЗУ «про правовий режим воєнного стану», Указу Президена України від 24.02.22 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», Постановою КМ України від 28.02.22 року №165 строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану зупинено.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п. п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п/п. 9, п. 4 Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними нормами.

Згідно із частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі -Порядок №150), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території : 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Згідно із частинами першою, третьою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких приймається рішення про примусове повернення іноземців за межі України.

Механізм оформлення, продовження строку перебування в іноземців на території України врегульований спеціальним номативно-правовим актом- Постановою КМ України від 15.02.2012 №150 "Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України"

Відповідно до п. 7. Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Відповідно до п. 8 Порядку, заяви про продовження строку перебування на території України подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Згідно вимог частини першої статті 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вищевикладених норм свідчить про те, що міграційний орган уповноважений через своїх працівників притягувати іноземців та осіб без громадянства до адміністративної відповідальності за вчинення ними визначених законом адміністративних правопорушень, зокрема за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Частиною 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що Іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Зважаючи на вказані вище норми, а також ураховуючи те, що Позивач мав підстави для продовження строку перебування на території України, останній мав право на продовження строку перебування в Україні.

Згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Тобто, іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України.

Законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, підтверджується, у тому числі наданим візою дозволом в межах строку дії візи; посвідкою на тимчасове проживання; довідкою, що підтверджує факт звернення за становленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; дозволом на імміграцію.

Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Позивач не мав наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адже в установлені строки звертався до органів ДМС з приводу продовження строку перебування на території України, однак, його документи не були прийняті із посилання на закриття реєстрів, його громадянську належність до країни-агресора та відсутність нормативно-правового акту для врегулювання відповідних питань щодо таких осіб, який у майбутньому має бути прийнятий Верховною Радою України.

Отже, Позивачем вчинялися активні дії щодо продовження законного строку перебування на території України, тобто вчинялись всі необхідні дії для продовження строку офіційного перебування на території України, однак реалізувати свої наміри Позивач не мав змоги у зв`язку з відмовою органів ДМС приймати його документи для розгляду.

Статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зокрема передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який продовжено з 05 год 30 хв 26.03.2022 строком на 30 діб на підставі Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженого Законом України від 15.03.2022 року № 2119-ІХ.

Указом Президента України №49/2024 від 05 лютого 2024 року Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено:

1. На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, та Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно частинами першою та двадцятою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З огляду на вищевикладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 01 листопада 2022 року «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» передбачено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

У разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Вказане свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено, як відмовою у прийнятті до розгляду документів, так і зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1232 від 01 листопада 2022 року передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на: осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Пунктом 6, частини 2 Закону України про імміграцію, встановлено, що квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів: чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 23.08.23 року надано Дозвіл №15 на імміграцію в Україну, а шлюб з ОСОБА_3 ним укладений у 2015 році.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З огляду на вказане, позивач підпадає під виключення, що зазначені у пункті 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 №1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», оскільки подав документи на отримання дозволу на імміграцію 05.02.22 року, а його законне перебування на території України закінчилося 28.04.22 року, тобто у період воєнного стану, та перебуває у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 905/377/23 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, ОСОБА_1 23.08.2022 року наданий дозвіл №15 на імміграцію в Україну, але оскільки стосовно Позивача раніше було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження, йому відмовляють в продовженні строку перебування в Україні. У даній ситуації відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, адже позивач вчиняв необхідні дії для подальшої легалізації свого правового становища на території України і не з його вини неможливо продовжити строк на перебування в Україні. Направити у ДМС документи поштою неможливо, оскільки порядок передбачає особисту участь людини при наданні документів.

Поряд із наведеним, суд також дійшов висновку, що не приймаючи заяви від громадян російської федерації на продовження строків перебування на території України та обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, міграційна служба порушувала юридичну визначеність вказаних осіб, крім того, вказане призвело до порушення такими особами міграційного законодавства.

При цьому, юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними.

Спірні правовідносини є подібними до тих, щодо яких уже склалась стабільна судова практика (постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2023 права № 362/4199/22 ), і суд у порядку ч.3 ст.78 КАС України визнає загальновідомим той факт, що на час виникнення спірних правовідносин ДМС і її територіальним органами до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, було тимчасово припинено прийом заяв від громадян РФ та розроблено проект нормативно-правового акту, який встановлює умови подання громадянами країни-агресора заяв про отримання адміністративних послуг у міграційній сфері.

Відтак, зважаючи на наявність звернень Позивача до міграційного органу з метою продовження строку перебування іноземця (особи без громадянства) на території України, а також ураховуючи факт зупинення прийому заяв від громадян РФ, суд дійшов висновку про те, що в межах спірних правовідносин відсутня протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність ОСОБА_1 , яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, у зв`язку з чим притягнення позивача до відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП є протиправним.

Суд приймає до уваги те, що на ОСОБА_1 мають розповсюджуватись положення 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При застосування норм вказаної статті закону необхідним є встановлення зазначених у ній обставин стосовно конкретної людини, тобто Позивача у справі. ОСОБА_1 засуджується агресія рф проти України, Позивачем надані листи Генерального представництва Чеченської Республіки Ічкерія в Україні про надання Позивачем матеріальих засобів (продуктів харчування, засобів гігієни, речового майна), транспортних засобів підрозділам Збройних сил Чеченської республіки Ічкерія, які використовуються для відсічі збройної агресії рф, у складі Збройних Сил України, лист Генерального представництва Чеченської республіки Ічкерія в Україні від 12.04.24 року №9 про проходження ОСОБА_1 процедури оформлення для подальшого зарахування на військову службу до лав ЗСУ.

Обставини зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», і зокрема ті на які посилається Позивач, у даному випадку мають індивідуальний характер, а Позивачем доведено, що він має публічну антиросійську позицію щодо агресії рф проти України, і така позиція позивача із цього приводу реально може бути відома державним, правоохоронним органам росії та/або громадянам росії, що в свою чергу вказує на наявність реальної небезпеки незаконного переслідування Позивача на території рф.

Суд дає критичну оцінку доводам відповідача, викладеним ним у відзиві та в судовому засіданні, оскільки вони є безпідставними та не доведені належними та допустимими доказами і с простовуються стабільними поясненнями представника позивача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності.

Враховуючи викладене суд вважає, що оспорювані постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення до країни походження чи третьої країни не відповідають встановленим вимогам законодавства та критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, оскільки прийняті без врахування всіх обставин, що мають значення для їх прийняття, а відтак підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 26, 33 Конституції України, ст.ст. 2, 77, 78, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «;Про правовий режим воєнного стану», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», Постановою Кабінету Міністрів України №1232 від 01 листопада 2022 року «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012року №150, Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області, Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області «про скасування постанови» задовольнити.

Скасувати постанову Серії ПН МДН №003733 від 28.07.2022 року, складену Начальником Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області Черепановою Н.П.

Скасувати рішення від 28.07.2022 року Начальника Апостолівського відділу Головного Управління Державної Міграційної служби України у Дніпропетровській області Черепанової Н.П. про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш