Справа № 200/1342/24
Суддя: Шувалова Т.О.
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року Справа№200/1342/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шувалової Т.О., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі ГУ ДМС України в Донецькій області), у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 24.01.2024 замість документа про припинення громадянства російської федерації.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона 28.01.2022 набула громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». На підтвердження факту набуття громадянства України було видано довідку про реєстрацію громадянином України від 28.01.2022 № 1455-000006161 та тимчасове посвідчення громадянина України типу НОМЕР_1 від 03.02.2023 з терміном дії до 27.01.2024. Одночасно позивачка зобов`язалася протягом двох років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України» та надати документи на підтвердження припинення громадянства російської федерації, тобто до 27.01.2024.

Чинна в російській федерації процедура виходу з російського громадянства особами, які мають документи про право на проживання в інших державах, вимагає звернення з цим питанням виключно до консульських установ російської федерації у відповідній країні. Позивачка зібрала документи, необхідні для виходу з громадянства рф, однак через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією було розірвано. Станом на сьогодні консульські установи російської федерації на території України не функціонують, подання та отримання будь-яких документів найближчим часом є неможливим.

Позивачка зазначає, що вона з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів російської федерації із клопотанням про припинення громадянства російської федерації, оскільки відповідна процедура припинення громадянства особами, які проживають на території України, російською федерацією починаючи з 24.02.2022 не забезпечена. Альтернативних способів припинення громадянства російської федерації, в умовах зупинення діяльності російських закордонних установ в Україні, російською державою не створено.

Позивачка набула громадянство України менш ніж за місяць до початку збройної агресії російської федерації на території України, що позбавило її реальної можливості подати в посольство російської федерації заяву про вихід з громадянства російської федерації.

Звернення до консульства російської федерації в третій країні є також неможливим, оскільки Україна є єдиною державою, право на постійне проживання в якій має позивачка. Тому ОСОБА_1 з об`єктивних причин не може звернутися до уповноважених органів російської федерації із клопотанням про припинення громадянства російської федерації та отримати відповідне рішення про припинення громадянства російської федерації.

Позивачка звертає увагу суду, що вона народилась на території Україні та є українкою за походженням.

У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 було подано відповідачу звернення до декларації, в якому вона виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. Разом із зверненням було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45), копію довідки про відсутність заборгованості по сплаті податків в рф, копію довідки про несудимість, копію листування з генеральним консульством російської федерації у Кракові.

Однак, відповідачем надано відповідь, згідно якої ГУ ДМС України в Донецькій області не визнає за ОСОБА_1 права на подачу декларації, тому по суті відповідь є відмовою від прийняття декларації.

Вважаючи відмову ГУ ДМС України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Відповідач ГУ ДМС України в Донецькій області заперечуючи проти позову, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позивачка проходила процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням, за результатом якої отримала довідку № 1455-000006161 від 28.01.2022 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України, а саме тимчасового посвідчення громадянина України. Проте, позивачка не вперше проходила дану процедуру з набуття громадянства України. Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт. Дробишеве, Краснолиманський р-н Донецької області, громадянка російської федерації (документована Генеральним консульством російської федерації в м. Харкові паспортом громадянина російської федерації 51 № НОМЕР_2 , виданим 11.03.2014 строком дії до 11.03.2019), 27.03.2014 отримала посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , орган видачі 1401, була зареєстрована з 25.05.2018 за адресою : АДРЕСА_1 . 05.06.2018 позивачка звернулась з клопотанням щодо набуття громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» до Голосіївського РВ ГУ ДМС України в м. Києві.

16.08.2018 року згідно з рішенням ГУ ДМС України в м. Києві набула громадянство України, 14.06.2019 отримала довідку про реєстрацію особи громадянином України №1411/19, на підставі якої було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_4 терміном дії 26.09.2018 - 16.08.2020, орган видачі 8001. Позивачка подала зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України (форма 10, затверджена Наказом МВС України від 16.08.2012 №715, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.09.2012 за № 1549/21861 (далі Наказ № 715)).

11.11.2020 рішенням ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київський області скасовано рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 16.08.2018 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2235-III ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що позивачка не виконала зобов`язання припинити громадянство російської федерації, на підставі чого 18.11.2020 було оформлено довідку № 55 про припинення громадянства України згідно статті 21 Закону України «Про громадянство України» (форма 47, затверджена Наказом № 715). 15.04.2019 позивачка була документована Генеральним консульством російської федерації паспортом громадянина РФ серії НОМЕР_5 , строком дії до 15.04.2024.

31.05.2021 - 02.10.2021 позивачка здійснила перетин державного кордону і 20.10.2021 звернулась з клопотанням щодо набуття громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» до Слов`янського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області та вдруге подала зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття громадянства України. 28.01.2022 згідно з рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 набула громадянство України та отримала довідку про реєстрацію особи громадянином України №1455-000006161, на підставі якої було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_6 терміном дії 17.02.2022 - 27.01.2024, орган видачі 1401.

02.02.2023 позивачка звернулась до ГУ ДМС України в Донецькій області з заявою про втрату тимчасового посвідчення громадянина України та оформленням нового для подальшого вирішення питання виходу з громадянства російської федерації. 03.02.2023 документована тимчасовим посвідченням серії НОМЕР_7 терміном дії 03.02.2023 - 27.01.2024, орган видачі 1401.

Відповідно до пунктів 2-3 «Правил оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1111, тимчасове посвідчення громадянина України видається на строк до 2 років з метою виконання зобов`язання про припинення іноземного громадянства. Продовження терміну дії тимчасового посвідчення громадянина України законодавством не передбачено.

Відповідно до абзацу дванадцятого статті 1 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Згідно з пунктом 119 Порядку № 215, особам, які набули громадянство окраїни та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства (якщо така не була подана раніше) їм замість тимчасових посвідчень громадянина України, залежно від місця проживання, видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про громадянство України» рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується у тому числі через невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство). Згідно з пунктом 96 Порядку № 215 подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках передбачених статтею 21 Закону України «Про громадянство України», стосовно особи, яка проживає в Україні, готується територіальним підрозділом ДМС, до якого цією особою подавалися документи щодо оформлення набуття громадянства. 27.01.2024 закінчився термін надання документів про вихід з громадянства російської федерації.

Після 27.01.2024 справа про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України оформлена не була в зв`язку з тим, що Слов`янський відділ ГУ ДМС України в Донецькій області перебував в простої відповідно до наказу № 24 від 01.04.2022 ГУ ДМС України в Донецькій області з урахуванням наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004.

За вхідним № П-23/6/1401-24 до ГУ ДМС України в Донецькій області надійшло звернення позивачки від 24.01.2024 щодо подання декларації про відмову від іноземного громадянства, до якого додано декларацію про відмову від іноземного громадянства (форма 45, затверджена Наказом №715). ГУ ДМС України в Донецькій області з дотриманням усіх строків було розглянуто вказане звернення та за вихідним № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24 від 07.02.2024 надано обґрунтовану відповідь щодо необхідних дій позивачки для вирішення її питання. Як убачається з заповненої 20.10.2021 ОСОБА_1 форми 10, затвердженої Наказом № 715, позивачкою подано до ГУ ДМС України в Донецькій області зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації. Враховуючі вищевикладене, у позивачки з моменту набуття нею громадянства України виникло зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років і подати документ про припинення громадянства російської федерації до ГУ ДМС України в Донецькій області, тобто в період з 28.01.2022 до 27.01.2024.

Позивачка взяла на себе зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації та з 20.10.2021 була обізнана щодо необхідності вжиття заходів зі свого боку направлених на припинення громадянства рф подання клопотання про припинення іноземного громадянства до уповноважених органів держави його громадянства. Доказів того, що, з 28.01.2022 і до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну 24.02.2022 період повноцінного функціонування дипломатичних (консульських) представництв російської федерації в Україні - позивачка зверталась до дипломатичних (консульських) представництв російської федерації в Україні, до суду не надано.

З долученого до позову роздруку електронного листа позивачки на адресу Генерального консульства російської федерації в Кракові від 10.03.2022 убачається лише згадування про «запис до Генерального консульства російської федерації в Харкові на 28.02.2022», але немає документального підтвердження цього, як і підтвердження автентичності вказаного електронного листування. При цьому, як убачається з роздруку електронного листа Генерального консульства російської федерації в Кракові на адресу позивачки, 10.03.2022 їй було рекомендовано здійснити запис до цієї дипломатичної установи. Також до суду не надані докази вживання подальших заходів, направлених на отримання документа про припинення іноземного громадянства.

В декларації про відмову від іноземного громадянства позичка вказувала на те, що вона не може надати документ про припинення іноземного громадянства з незалежної від неї причини, а саме у зв`язку з нездійсненням процедури припинення громадянства російської федерації. Така підстава неможливості подання документу про припинення іноземного громадянства як нездійснення процедури припинення громадянства відсилає до конкретної процедури, визначеної у країні громадянства особи, яка існує, проте яка не здійснюється. У випадку позивачки - законодавство російської федерації.

Подання декларації про відмову від іноземного громадянства взаємопов`язано з наявністю незалежних від особи причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства: декларація подається лише в тих випадках, коли існують такі причини. Виходячи з вищевикладеного, обов`язковою передумовою для визнання причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства незалежною від особи, є прийняття клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави (в даному випадку російської федерації) від особи у встановлений законодавством іноземної держави строк. Однак, доказів того, що з дати реєстрації позивачки громадянином України уповноважені органи держави громадянства (російської федерації) прийняли її клопотання про припинення громадянства (підданства) позивачкою не подано.

До того ж, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що процедура відмови від громадянства російської федерації, яка має бути врегульована відповідним законодавством саме зазначеної держави, була скасована. Позивачкою також не надано доказів того, що нею було надіслано до уповноваженого органу держави її громадянства клопотання / заяви про припинення іноземного громадянства за допомогою поштового зв`язку або електронною поштою (скріншоти, електронні роздруківки, інші докази). Таким чином, припинення роботи консульства російської федерації в Україні і пов`язана з цим неможливість подання позивачкою заяви про вихід із громадянства не є «незалежною від особи причиною» та достатньою підставою для подання декларації на підставі нездійснення такої процедури, оскільки, уповноважені органи іноземної держави приймають заяви про вихід із громадянства, хоча і за межами території України. Викладене, у свою чергу, свідчить про відсутність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, що не породжує виникнення у позивачки права на подання декларації про відмову від громадянства російської федерації до ГУ ДМС в Донецькій області, в якого, у свою чергу, не виникає обов`язку з прийняття відповідного документу.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивачки адвокат Тарасенко Д.Ю. надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що позивачка подає декларацію не замість зобов`язання припинити іноземне громадянство, а замість документа про припинення іноземного громадянства на тій підставі, що з незалежних від неї причин вона не може отримати документ про припинення іноземного громадянства. Позивачка не оспорює факт підписання нею зобов`язання про припинення громадянства російської федерації та подачі документу. Позивачка має величезне бажання виконати це зобов`язання та припинити громадянство росії задля отримання паспорта громадянина України. При цьому вказує, що дане зобов`язання було підписано 20.10.2021, а рішення про набуття позивачкою громадянства України було прийнято лише 28.01.2022 (саме з цього моменту у неї виникло вказане зобов`язання), тобто за місяць до початку збройного вторгнення російської федерації на територію України, розірвання дипломатичних відносин з росією та припинення функціонування російських загранустанов на території України, що позбавило позивачку виконати свій обов`язок припинити громадянство росії. Отже, зобов`язання було підписано до початку повномасштабного вторгнення коли працювали дипломатичні представництва російської федерації в Україні і коли порядок подачі документів для виходу з російського громадянства був позивачці відомий та зрозумілий. Однак, ситуація змінилась з незалежних від позивачки причин почалась війна. Єдиним можливим варіантом для неї є подача декларації про відмову від іноземного громадянства. Представник позивачки наголошує, що це право надано Законом України «Про громадянство України».

Окремо представник позивачки адвокат Тарасенко Д.Ю. звертає увагу на твердження представника відповідача, що з роздруку електронного листа Генерального консульства російської федерації в Кракові на її адресу, 10.03.2022 позивачці було рекомендовано здійснити запис до цієї дипломатичної установи. Наголошує, що відповідач свідомо перекручує зміст листа та відповідь консульської установи. ОСОБА_1 зверталася до генерального консульства росії в Кракові з питанням щодо можливості подачі документів про припинення громадянства російської федерації до цього консульства у зв`язку з припиненням діяльності консульських установ російської федерації в Україні. Позивачка отримала відповідь про перелік документів, які обов`язково потрібно подати для запису на прийом в консульську установу російської федерації на території Польщі, зокрема, це дозвіл на проживання на території Польщі. «Рекомендація» записатися на прийом пов`язана виключно з тим, що Генеральне консульство росії в Кракові не має інформації щодо наявності чи відсутності у заявника (позивачки) відповідного дозволу на проживання на території Польщі. Отже, у разі відсутності такого дозволу на проживання на території Польщі документи позивачки не можуть бути прийняті до розгляду цією консульською установою.

Також звертає увагу, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації на території України було розірвано дипломатичні відносини з російською федерацією, що призвело до зупинення діяльності консульських установ російської федерації на території України.

Оскільки позивачка має право на проживання лише в Україні, можливість подати документи в представництво російської федерації в третій країні вона не має права, тобто альтернативних способів подачі документів на вихід для неї не існує. Вищезазначене свідчить про наявність незалежної від позивачки причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства та, відповідно, права на подання декларації замість документа про припинення громадянства російської федерації. Відтак, хоча діюче законодавство російської федерації і встановлює процедуру виходу з російського громадянства для осіб, які постійно проживають на території України, фактично така процедура з 24.02.2022 не здійснюється.

Посилаючись на судову практику, представник позивачки адвокат Тарасенко Д.Ю. просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено вичерпні правові підстави, за наявності яких особа може подати декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства): - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, - або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи - чи нездійснення такої процедури.

Представник позивачки у відповіді на відзив посилається на федеральний закон «Про громадянство російської федерації» від 31.05.2002 № 62-ФЗ. Проте вказаний нормативно-правовий акт втратив чинність 26.10.2023 відповідно до статті 46 та статті 47 федерального закону «Про громадянство російської федерації» від 18.04.2023 № 138-ФЗ.

Отже, відсутні правові підстави для подання декларації про відмову від іноземного громадянства з незалежних причин, окрім тих підстав, які були визначені у відповіді ГУ ДМС у Донецькій області (вих. № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24 від 07.02.2024).

Відповідач звертає увагу, що активні дії, спрямовані на фактичне виконання взятого на себе зобов`язання припинити громадянство російської федерації, припинились з боку позивачки фактично після отримання електронного листа від Генерального консульства російської федерації в Кракові від 10.03.2022, в якому їй було рекомендовано здійснити запис до цієї дипломатичної установи. В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про зацікавленість позивачки щодо виходу з громадянства російської федерації в період з 10.03.2022 до 24.01.2024, і тим паче в період з 26.10.2023 до 24.01.2024.

Щодо стягнення витрат на послуги адвоката відповідач зазначає, що відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Згідно Додатку № 1 до Договору № 12/09/23-2 про надання правової допомоги від 12.09.2023 між Адвокатом Тарасенко Д.Ю. та ОСОБА_1 , сторони погодили, що гонорар адвоката за представництво клієнта в суді першої інстанції становить 10 000 грн. Проте, опис послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю., від 19.02.2024 не містить послуги з представництва в суді, в тому числі участі в розгляді справи в спрощеному позовному провадженні. А зазначений в договорі гонорар вважається ГУ ДМС у Донецькій області завищеним, зважаючи на сукупно витрачений адвокатом час відповідно до опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю., від 19.02.2024.

На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивачки адвокат Тарасенко Д.Ю. надала до суду письмові пояснення, в яких посилаючись на судову практику, просила задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач надав до суду додаткові пояснення по справі, в якому зазначив, що основним нормативним документом, що регулює питання громадянства російської федерації, з 26.10.2023 є федеральний закон «Про громадянство російської федерації» від 18.04.2023 № 138-ФЗ.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 статті 22 федерального закону «Про громадянство російської федерації» від 18.04.2023 № 138-ФЗ «добровольное волеизъявление гражданина российской федерации (выход из гражданства российской федерации)» є підставою для припинення громадянства російської федерації.

Згідно п. 2 статті 23 федерального закону «Про громадянство російської федерації» від 18.04.2023 № 138-ФЗ «Заявление о выходе из гражданства российской федерации подается гражданином российской федерации, достигшим возраста восемнадцати лет, обладающим дееспособностью и находящимся за пределами российской федерации, в федеральный орган исполнительной власти в сфере международных отношений либо дипломатическое представительство или консульское учреждение». Відповідно до положення про міністерство іноземних справ російської федерації, затвердженого указом президента рф від 11.07.2004 № 865, «Министерство иностранных дел российской федерации (МИД россии) является федеральным органом исполнительной власти, осуществляющим функции по выработке и реализации государственной политики и нормативно-правовому регулированию в сфере международных отношений российской федерации». Відповідно до статті 30 вищевказаного федерального закону «федеральный орган исполнительной власти в сфере международных отношений принимает решения о прекращении гражданства российской федерации по основаниям, предусмотренным пунктами 1 и подпунктом «а» пункта 2 части 1 статьи 22 настоящего федерального закона». Таким чином, позивачка мала можливість подати заяву про вихід з громадянства російської федерації до міністерства іноземних справ рф або до дипломатичної установи рф в будь-якій країні, де вони функціонують, без вимоги наявності документів про тимчасове або постійне проживання на території цієї країни, з 26.10.2023, тобто в період 93 календарних днів до дати кінцевого строку подання документу про припинення громадянства іноземної держави до ГУ ДМС України в Донецькій області.

Щодо стягнення витрат на послуги адвоката відповідач просить суд оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою, оцінюючи характер наданої правової допомоги врахувати, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Правові висновки у подібних правовідносинах висловлені Верховним Судом у постанові від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18. Оскільки справа вирішується у порядку спрощеного провадження без участі адвоката у судових засіданнях, ГУ ДМС України в Донецькій області вважає, що заявлена сума до відшкодування є неспівмірною.

На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивачка ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в селищі Дробишеве Донецької області, про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 , актовий запис № 25, видане повторно 01.06.2022.

28.01.2022 ГУ ДМС України в Донецькій області на ім`я позивачки оформлено довідку № 1455-000006161 про реєстрацію особи громадянином України, з якої убачається, що згідно з рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області від 28.01.2022 № 000019223 ОСОБА_1 набула громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

17.02.2022 ГУ ДМС України в Донецькій області на підставі цієї довідки ОСОБА_1 було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_6 терміном дії 17.02.2022 - 27.01.2024, орган видачі 1401.

Одночасно з отриманням тимчасового посвідчення громадянина України позивачка зобов`язувалась протягом 2 років припинити громадянство російської федерації відповідно до вимог Закону України «Про громадянство України».

03.02.2023 ГУ ДМС України в Донецькій області було видано інше тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_7 терміном дії до 27.01.2024, орган видачі 1401.

ОСОБА_1 зібрала документи, необхідні для виходу з громадянства російської федерації, однак внаслідок початку 24.02.2022 повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та розірвання дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією, позбавлена цієї можливості через нефункціонування консульських установ російської федерації на території України.

10.03.2022 позивачка через засоби електронної пошти зверталась до Генерального консульства російської федерації в Кракові за консультацією щодо продовження процедури припинення громадянства російської федерації, на що отримала відповідь про те, що їй потрібно записатися на прийом до Генерального консульства російської федерації в Кракові.

24.01.2024 позивачка звернулась до ГУ ДМС України в Донецькій області із зверненням, в якому виклала обставини та просила прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства для оформлення паспорта громадянина України. До звернення було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства, (згідно зразка, затвердженого Наказом МВС України 16.08.2012 № 715, форма 45), копію довідки про відсутність заборгованості по сплаті податків в російській федерації, копію довідки про несудимість, копію листування з генеральним консульством російської федерації у Кракові.

ГУ ДМС України в Донецькій області листом від 07.02.2024 № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24 повідомило позивачку про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, у зв`язку з чим декларацію останньої про відмову від громадянства російської федерації від 24.01.2024 повернуто позивачці.

Позивачка вважає відмову ГУ ДМС України в Донецькій області прийняти у неї декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації протиправною, що є підставою звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон №2235-III).

Відповідно до визначень, які містить частина перша статті 1 Закону №2235-III, громадянство України це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону №2235-III закріплено підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини першої вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №2235-ІІІ, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону №2235-ІІІ, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

При цьому, зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (частина перша статті 1 Закону №2235-III).

У статті 9 цього Закону також передбачено, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2235-III декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення іноземного громадянства є невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури (частина перша статті 1 Закону №2235-III).

Указом Президента України від 27.03.2001 №215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок).

Зазначений Порядок визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до статті 19 Федерального Закону «Про громадянство російської федерації» (далі - Закон), вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території російської федерації, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи в загальному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону. Вихід з громадянства російської федерації особи, яка проживає на території іноземної держави, здійснюється на підставі добровільного волевиявлення такої особи у спрощеному порядку, за винятком випадків, передбачених статтею 20 цього Федерального закону.

Статтею 32 вказаного Закону встановлено, що, заява з питань громадянства російської федерації подається за місцем проживання заявника: a) особою, яка проживає на території російської федерації, - до територіального органу федерального органу виконавчої влади у сфері внутрішніх справ; б) особою, яка проживає за межами російської федерації і не має місця проживання на території російської федерації, - дипломатичного представництва або консульської установи російської федерації, що знаходяться за межами російської федерації.

Відповідно до статті 35 Закону, розгляд заяви стосовно громадянства російської федерації, поданої особою, зазначеною в пункті б частини 1 статті 32 Закону, та прийняття рішення про прийняття до громадянства російської федерації чи про вихід з громадянства російської федерації в спрощеному порядку здійснюється в строк до шести місяців з дня подання заяви і всіх необхідних документів, оформлених належним чином.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , уродженка російської федерації, згідно з рішенням ГУ ДМС України в Донецькій області від 28.01.2022 № 000019223 набула громадянства України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».

28.01.2022 ГУ ДМС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 оформлено довідку № 1455-000006161 про реєстрацію особи громадянином України.

17.02.2022 ГУ ДМС України в Донецькій області на підставі цієї довідки ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_6 терміном дії до 27.01.2024 та 03.02.2023 було видано повторно тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_7 терміном дії до 27.01.2024.

Зважаючи на те, що позивачка набула громадянство України 28 січня 2022 року, подала до відповідача зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство рф, на неї було покладено обов`язок протягом двох років з моменту її реєстрації громадянином України подати до уповноваженого органу України документ про припинення громадянства російської федерації.

Водночас, загальновідомими є обставини про те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На сьогодні дія воєнного стану продовжена згідно з відповідними Указами Президента України. У зв`язку зі збройною агресією та повномасштабним вторгненням збройних сил рф в Україну 24 лютого 2022 року, дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією офіційно розірвані.

ОСОБА_1 набула громадянство України з 28.01.2022, тобто менш ніж за місяць до початку збройної агресії рф на території України, що позбавило її реальної можливості подати в посольство рф заяву про вихід з громадянства російської федерації. У той же час, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 зверталась до Генерального консульства рф в Кракові з питання процедури відмови від громадянства рф, на що отримала відповідь, в якій зазначено, що їй потрібно записатись на прийом до Генерального консульства рф в Кракові.

Відповідні документи були надані позивачкою ГУ ДМС України в Донецькій області разом із декларацією про відмову від іноземного громадянства. Суд зауважує, що зміни у зв`язку з військовою агресією російської федерації до законодавства щодо неотримання документа при припинення громадянства рф з незалежних причин не вносилися, що ставить позивачку у невизначене становище.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). У справі Рисовський проти України також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі". Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії".

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Враховуючи вищевикладене, позивачка мала повне право розраховувати на прийняття відповідачем декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки отримати документ про припинення громадянства російської федерації наразі не є можливим. Однак, вирішуючи питання щодо прийняття декларації позивачки, відповідач обмежився лише роз`ясненнями норм законодавства щодо процедури припинення іноземного громадянства відповідно до листа від 07.02.2024 № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24, повернув декларацію та не прийняв мотивованого рішення щодо прийняття такої декларації. Отже, відповідач не розглянув по суті звернення позивачки, не надав жодної оцінки підставам подачі ним саме декларації та вказав про необхідність подати документ, неможливість отримання якого по суті і стала підставою для подачі такої декларації.

З огляду на викладене, відмова ГУ ДМС України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладена у листі від 07.02.2024 № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24, є протиправною, а позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання ГУ ДМС України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства від 24.01.2024 замість документа про припинення громадянства російської федерації, суд враховує таке.

Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Як убачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, що свідчили б про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд в порядку адміністративного судочинства може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За викладених вище обставин, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог ОСОБА_1 та обрання належного способу захисту порушеного права шляхом: визнання протиправною відмови ГУ ДМС України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації, викладеної у листі від 07.02.2024 № П-23/6/1401-24/1401.16/55-24; зобов`язання ГУ ДМС України в Донецькій області повторно розглянути звернення позивачки від 24.01.2024 про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації з прийняттям відповідного рішення та з урахування висновків суду в даній справі.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачкою та адвокатом Тарасенко Д.Ю. 12 вересня 2023 року укладено Договір про надання правової допомоги адвокатом №12/09/23-2 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 вищезазначеного договору Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги Клієнту.

Пункт 2.1 Договору зазначено: сторони домовилися, що правова допомога на виконання цього Договору надається за ціною, визначеною у Додатках до цього Договору. Допустимим є погодження розміру гонорару в усній формі - в такому випадку розмір гонорару зазначається в рахунку на оплату, а Клієнт оплатою цього рахунку свідчить про свою згоду із таким розміром гонорару.

Згідно Додатку №1 від 19.02.2024 до Договору від 12.09.2023 №12/09/23-2 Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання щодо представництва інтересів Клієнта в спорі з УДМС в Луганській області щодо оскарження відмови прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства. Сторони погодили, що гонорар Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції становить 10 000,00 грн. Гонорар має бути сплачений протягом 10 днів з дня підписання цього Додатку.

Відповідно до опису послуг, наданих адвокатом Тарасенко Д.Ю. Клієнту ОСОБА_1 станом на 19.02.2024 послуг становить - складання позовної заяви, в тому числі: аналіз наявних у позивача документів 2 год., аналіз законодавства з відповідних питань 1 год., аналіз судової практики з відповідних питань 1,5 год., написання безпосереднього тексту позовної заяви 2 год., складання пакету документів до суду 1 год.

Окрім того, до позовної заяви долучено рахунок-фактуру за №19/02/24 від 19.02.2024 на суму 11 233,00 грн (10 000,00 грн оплата послуг адвоката згідно Договору, компенсація витрат адвоката (судовий збір 1233,00 грн), та квитанції про оплату від 07.03.2024 на суму 4 500,00 грн та від 11.03.2024 на суму 4500,00 грн, які підтверджує, що позивачкою сплачено адвокату Тарасенко Д.Ю. гонорар за договором від 12.09.2023 №12/09/23-2 та додатку №1 до Договору в сумі 9 000,00 грн.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи те, що гонорар адвоката встановлено у фіксованому розмірі, надання додаткових документів, які б підтверджували розмір гонорару, обсяг наданих послуг, витраченого часу не є обов`язковим.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19, від 18.08.2022 у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21.

Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на викладене, враховуючи розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання, обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають фактичному задоволенню лише з корегуванням способу захисту порушеного права, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 1211,20 грн стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, 20, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 24.01.2024 про прийняття декларації про відмову від громадянства російської федерації з прийняттям відповідного рішення, з урахування висновків суду в даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, 20, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп., а також сплачені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 02 травня 2024 року.

Суддя Т.О. Шувалова