Справа № 380/130/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/130/24 пров. № А/857/3607/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Матковської З. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року з питань закриття провадження у справі №380/130/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Гавдик З. В.,

дата ухвалення судового рішення 22 січня 2024 року,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), в якому просив зобов`язати зняти арешт з автомобіля марки RENAULT, модель LOGAN, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , накладений в межах виконавчих проваджень ВП №49250713 та ВП №49248435 та виключити автомобіль з переліку транспортних засобів, що перебувають у розшуку.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року закрито провадження у цій адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставини справи, висновки суду першої інстанції викладені в ухвалі про закриття провадження у справі не відповідають обставинам справи. Зазначає, що підставою позову є неправомірні дії органу Державної виконавчої служби при поверненні виконавчого документа у вигляді не зняття арешту з майна та відмови у знятті арешту з майна, тому такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Звертає увагу, що він не має можливості подати скаргу відповідно до ст.447 ЦПК України, оскільки виконавчі провадження, в межах яких було накладено арешт на майно позивача, зокрема, автомобіль який оголошено у розшук, було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса і жодним судом не розглядалася справа про стягнення з нього заборгованості, а отже відсутнє судове рішення під час виконання якого порушені права останнього. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи положення ст.312 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість здійснити розгляд справи без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебували 2 виконавчі провадження: 1) ВП №49250713 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 01 квітня 2015 року №349 про звернення стягнення на транспортний засіб марки RENAULT, модель LOGAN, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який належить позивачу, адже зазначений транспортний засіб був переданий в заставу Публічному акціонерному товариству «КРЕДОБАНК» в забезпечення виконання зобов`язань позивача по Кредитному договору №2008.00.11.2293 від 18 листопада 2013 року; 2) ВП №49248435 з виконання виконавчого напису нотаріуса №310 від 01 квітня 2015 року про звернення стягнення на транспортний засіб марки RENAULT, модель LOGAN, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , який належний позивачу, та був переданий в заставу Публічному акціонерному товариству «КРЕДОБАНК» в забезпечення виконання зобов`язань позивача по Кредитному договору №2008.00.11.2293 від 18 листопада 2013 року.

24 грудня 2015 року виконавче провадження було завершено на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент проведення виконавчих дій).

23 листопада 2023 року представником позивача було направлено заяву про зняття арешту з майна.

Листом від 01 грудня 2023 року №36717/В-4 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для зняття арешту в межах виконавчих проваджень №49248435 та №49250713.

Дана відмова спонукала позивача звернутися у суд за захистом порушених, на його думку, прав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір фактично стосується порушення права власності особи під час виконання виконавчого документа, який був виданий на виконання рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, в якому позивач є стороною виконавчого провадження, то такий спір належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ, і його належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктами 2 та 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Колегія суддів зазначає, що віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства.

Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою у порядку статті 287 КАС України, оскільки вважає, що бездіяльністю державного виконавця порушено його права та законні інтереси.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців чи приватних виконавців.

Так, особливості провадження у справах з приводу оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця урегульовано статтею 287 КАС України, частиною першою якої передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначених нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII Про виконавче провадження (далі - Закон № 1404-VIII).

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому, згідно з ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори з приводу оскарження дій державного виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), вчинених у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів.

Цей висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), тобто не за рішенням, ухваленим судом, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, що передбачено частиною другою статті 74 Закону №1404-VIII.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору в цій справі є, зокрема, бездіяльність державного виконавця ДВС щодо не зняття арешту з майна, а саме; автомобіля марки RENAULT, модель LOGAN, 2013 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , накладений в межах виконавчих проваджень ВП №49250713 та ВП №49248435 у виконавчому провадженні відкритому за виконавчим написом нотаріуса, яке 24 грудня 2015 року було завершено на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», та зобов`язання відповідача виключити автомобіль з переліку транспортних засобів, що перебувають у розшуку.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що у цій справі дослідженню підлягають виключно владні управлінські функції державного виконавця, який, на думку позивача, вчинив протиправну бездіяльність щодо не зняття арешту з належного йому майна.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в цій справі наявний спір про право цивільне, оскільки правовідносини, які виникли внаслідок здійснених виконавчих дій, є окремим предметом судового розгляду.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про непоширення юрисдикції адміністративного суду на спірні правовідносини щодо зняття арешту з майна боржника, а тому оскаржувана ухвала про закриття провадження у справі є передчасною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними, оскільки такі спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин справи, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі - скасуванню, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 308, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року з питань закриття провадження у справі № 380/130/24 скасувати, та прийняти постанову, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 02 травня 2024 року.