Справа № 360/266/24
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

01 травня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/266/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Тарасенко Дар`ї Юріївни в інтересах ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" надійшов позов Тарасенко Дар`ї Юріївни (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, вч НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 у звільненні з військової служби за контрактом ОСОБА_2 за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_2 з військової служби відповідно до поданого ним рапорту;

-стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються з витрат на послуги адвоката у сумі 15 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

ОСОБА_2 , є військовослужбовцем, проходить військову службу за контрактом у ІНФОРМАЦІЯ_2 в званні старшого сержанта.

Позивач має матір - ОСОБА_3 , яка є інвалідом ІІ групи безтерміново та потребує постійного догляду, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є безумовною підставою для звільнення з військової служби.

У зв`язку з цим позивачем було подано рапорт про звільнення та усі необхідні документи у вигляді нотаріально завірених копій або оригіналів, а саме: паспорт та РНОКПП позивача, військовий квиток позивача, свідоцтво про народження позивача, свідоцтво про розірвання шлюбу між матір`ю та батьком позивача, паспорт матері позивача, довідка МСЕК матері позивача, пенсійне посвідчення матері позивача, оригінал висновку лікарської комісії медичного закладу щодо матері позивача, оригінали витягів з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання позивача та його матері, оригінал довідки Управління соціального захисту населення про отримання допомоги.

Проте, йому було повідомлено про відмову в реалізації рапорту з підстави, що з доданих до рапорту документів не вбачається документальне підтвердження відсутності інших осіб, які можуть або відповідно до закону зобов`язані здійснювати догляд за ОСОБА_3 .

Позивач не погоджується з відмовою відповідача, а тому за захистом порушених прав звернувся до суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав, через підсистему "Електронний суд" надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив наступне.

Позивач, дійсно звернувся з рапортом від 18.02.2024 №26/9932/24-Вн щодо звільнення з військової служби за підпунктом «г» підпункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Листом від 28.02.2024 №08/11831/24-Вн у задоволені рапорту позивача відмовлено, оскільки документи, які долучені до рапорту не підтверджують обставина за якими виявив бажання звільнитися позивач.

Відмова у задоволені рапорту, викладена у листі від 28.02.2024 №08/11831/24-Вн, на думку відповідача, є законною, оскільки альтернативних дій у начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до подальшого звільнення позивача не було, окрім як відмовити у задоволені рапорту.

Також відповідач зазначив, що Законом визначено, що військовослужбовець має право звільнитись при виконання двох обов`язкових умов та відповідно надання підтверджуючих документів:

1. Висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, в якому зазначено, що особа потребує постійного догляду;

2. Відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Законом чітко визначено, що необхідність звільнення військовослужбовця для здійснення постійного стороннього догляду повинна бути зумовлена саме відсутністю інших осіб здійснювати такий догляд, оскільки приймаючи рішення про звільнення начальник загону має бути впевнений, що інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд у особи, яка його потребує немає (начальник загону відповідає за бойову та мобілізаційну підготовку, збереження особового складу, укомплектованість підрозділів).

Позивачем долучені документи, які не підтверджують відсутність у його матері інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Згідно довідки про склад сім`ї у позивача є сестра ОСОБА_4 .

Крім того, на думку відповідача, Законом чітко передбачено, необхідність здійснення «постійного догляду» за особою, про що у довідці до акта огляду МСЕК серії ЛВА-1 №230182 від 01.10.2004 не зазначено, відповідно остання не може бути прийнята до уваги у якості підтвердження необхідності здійснення постійного догляду.

Сама по собі наявність інвалідності ІІ групи у матері не надає право на звільнення за сімейними обставинами, оскільки має бути взаємозв`язок між інвалідністю ІІ групи та необхідністю здійснення постійного догляду за такою особою. Тільки у такому поєднанні можливе звільнення військовослужбовця з військової служби.

Щодо висновку ЛКК від 01.12.2023 №344, в якому зазначено потребу у сторонньому догляді, то, на думку відповідача, він не може бути взятий до уваги, оскільки для звільнення за п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовець повинен підтвердити необхідність здійснення постійного догляду за хворими дружиною (чоловіком), батьками відповідним висновком медико-соціальної експертної комісії, а необхідність здійснення постійного догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Щодо зобов`язання прийняти рішення про звільнення, відповідач зазначив, що суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень, якому Законом надане право приймати рішення, суд в рамках адміністративного судочинства перевіряє дотримання вимог Закону та правомірність відмови у звільненні.

На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також відповідач не погоджується з розміром витрат на послуги адвоката, з цього приводу подав клопотання, в якому просив зменшити розмір витрат на правову допомогу шляхом відмови у задоволені стягнення витрат на правничу допомогу.

Клопотання обґрунтував тим, що витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До матеріалів справи не долучені докази сплати за вказані в описі від 15.03.2024 послуги.

Крім того, відповідач вважає, що вартість послуг з правової допомоги є явно завищеною та не співмірною з обсягом виконаної роботи, наданих послуг.

Представник позивача скористалась правом на подачу відповіді на відзив. У відповіді на відзив серед іншого зазначила, що ані Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», ані будь-який інший нормативно-правовий акт не закріплює вимоги про те, що документи, які підтверджують потребу в постійному догляді, повинні бути отримані до початку воєнного стану.

Також для звільнення з військової служби за контрактом, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, Закон не зобов`язує доводити відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

При цьому зазначила, що ОСОБА_3 розлучена, а позивач є її єдиним сином. ОСОБА_4 не є донькою ОСОБА_3 , а є неповнорідною сестрою позивача по батькові. Таким чином, у ОСОБА_5 не виникає обов`язку здійснювати будь-який догляд за ОСОБА_3 .

Також зазначила, що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_6 , яка теж проходить військову службу. Відповідно, не може здійснювати постійний догляд за матір`ю чоловіка.

Потреба в постійному догляді за ОСОБА_3 підтверджується висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №344.

Також зазначила, що так як ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності, то МСЕК позбавлена можливості видати їй висновок про потребу в постійному догляді. Належним органом, який може видати відповідний висновок є ЛКК.

На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат представник позивача надала заперечення, в яких зазначила наступне.

На підтвердження витрат на правову допомогу до суду було надано договір про наданням правової допомоги №14/03/24, додаток №1 до нього, рахунок-фактуру №15/03/24 та опис послуг.

В додатку до договору було зазначено, що Сторони погодили, що оплата за послуги Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції складає 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Гонорар Адвоката повинен бути сплачений протягом 15 днів з дня підписання цього додатку.

Станом на момент подачі даних письмових пояснень гонорар адвоката відповідно до додатку №1 до договору №14/03/24 сплачений у повному обсязі, підтвердження чого надано до суду.

Представник позивача звернула увагу на те, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у фіксованій сумі, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Вважає, що надані нею документи повністю відображають та підтверджують вартість понесених витрат на правову допомогу адвоката. Розмір витрат на правничу допомогу відповідає вимогам розумності, є співмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги, а також співрозмірним у порівнянні з ринковими послугами адвокатських послуг.

Відповідач не навів обґрунтування неспівмірності витрат на правничу допомогу фактично наданим обсягом юридичної допомоги.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, представник вважає, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Правом на подачу заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (стаття 1), який в подальшому був неодноразово продовжений та Указом Президента України від 5 лютого 2024 року №49/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Враховуючи дистанційний режим роботи суддів та працівників апарату Луганського окружного адміністративного суду з 02.05.2022, з метою збереження життя і здоров`я та забезпечення безпеки суддів і працівників апарату суду, судом розглянуті матеріали електронної справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ); проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 за контрактом у званні головний сержант.

Згідно наказу начальника загону від 28.12.2020 №905-ОС «Про особовий склад» позивач прибув для подальшого проходження служби з ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 25 грудня 2020 року, та зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Наказом від 14.05.2023 №240-ОС «Про особовий склад» позивач призначений на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії - начальником третьої групи мінометів вогневого відділення першого відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування.

Мати позивача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія ЛВА-1 №230182 з 01.10.2004 є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково (висновок про умови та характер праці: непрацездатна), що підтверджено матеріалами справи.

Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №344, виданого КНП "Городоцької центральної лікарні" Городоцької міської ради Львівської області 01.12.2023, ОСОБА_3 , 1975 року народження, інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу встановленої психіатричною МСЕК №2 від 6.07.2004 серія ЛВА-1 № 230182, проживає разом з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . За рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 01.05.2024.

16.02.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби у запас відповідно до абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки його мати є особою з інвалідністю II групи, яка потребує постійного догляду, долучивши документи, а саме нотаріально посвідчені копії та оригінали: паспорт та РНОКПП позивача, військовий квиток позивача, свідоцтво про народження позивача, свідоцтво про розірвання шлюбу між матір`ю та батьком позивача, паспорт матері позивача, довідка МСЕК матері позивача, пенсійне посвідчення матері позивача, оригінал висновку лікарської комісії медичного закладу щодо матері позивача, оригінали витягів з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання позивача та його матері, оригінал довідки Управління соціального захисту населення про отримання допомоги.

Листом від 28.02.2024 №08/11831/24-Вн у задоволені рапорту позивача відмовлено, оскільки не вбачається документальне підтвердження відсутності інших осіб, які можуть або відповідно до закону зобов`язані здійснювати догляд за ОСОБА_3 .

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XIІ (далі - Закон № 2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Цей Закон застосовується у редакції чинній на час правовідносин, що виникли між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232 встановлено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено, на цей час з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 49/2024 від 05.02.2024.

Також в Україні продовжено дію загальної мобілізації.

Відповідно до приписів частини другої статті 23 Закону № 2232 для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Відповідно до пункту 26 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Контракт не припиняється (не розривається), а військовослужбовець не виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби у разі: настання інших випадків, визначених законодавством.

За приписами абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для виникнення підстав для звільнення військовослужбовця, який проходить службу за контрактом зі служби під час дії воєнного стану, враховуючи характер спірних правовідносин, потрібні підтверджуючі документи щодо необхідності здійснення постійного догляду за хворою особою (дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка)). При цьому, Закон №2232 не передбачає доведення відсутності інших осіб, які можуть доглядати за хворою особою, окрім військовослужбовця, у разі звільнення з військової служби саме з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232.

Як вже зазначав суд, матеріалами справи підтверджено, що рапорт про звільнення з військової служби позивач подав саме з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, додавши до нього, серед іншого, довідку до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серія ЛВА-1 №230182 та висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_3 .

При цьому, відповідач розглянув рапорт та надав відмову з посиланням на інший абзац підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, зазначивши про те, що не вбачається документальне підтвердження відсутності інших осіб, які можуть або відповідно до закону зобов`язані здійснювати догляд за ОСОБА_3 .

Жодних висновків про те, чи має / не має право позивач на звільнення з військової служби згідно абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 відмова відповідача не містить.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У вказаній статті закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Суб`єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, знаючи, що адміністративний суд керуватиметься ними у разі оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності. Законодавче закріплення цих критеріїв-принципів також дає можливість фізичній чи юридичній особі сформувати уявлення про якість та природу належних рішень чи дій, які вона має право очікувати від суб`єкта владних повноважень.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішень та вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень, дій, є, зокрема, критерій законності, відповідно до якого суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення суб`єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень вказаним критеріям для оцінювання рішення, (дій) є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

Отже, загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Враховуючи те, що позивач звернувся із рапортом про звільнення з військової служби з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232, а відмова відповідача взагалі не містить в собі мотивування та обґрунтування щодо порушеного питання позивачем, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана відмова не відповідає вказаним вище критеріям, а отже є протиправною та підлягає скасуванню.

Мотивам, з яких виходив відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби, що зазначені останнім у відзиві на позов, суд не надає оцінки та відхиляє, оскільки оцінка рішенню суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, надається судом виключно виходячи зі змісту такого рішення.

Відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів.

У зв`язку з цим, враховуючи приписи частини другої статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним).

При цьому, суд вважає за необхідне вказати на те, що Верховний Суд дослідив питання щодо того, який саме орган видає медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду, про що зазначив у постанові від 21.02.2024 по справі № 120/1909/23. Наразі від цих висновків Верховний Суд не відступив.

Так, визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 № 705, термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У пункті 3 розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін «медичний висновок» визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

В свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Щодо повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, Верховний Суд зазначив таке.

Так, Положенням № 1317 визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:

1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;

2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;

3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;

4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:

форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»;

висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».

Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.

Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.

У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).

Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

Верховний суд також зазначив про недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то Верховний Суд прийшов до переконання, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки.

Отже, з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що мати позивача, згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія ЛВА-1 №230182 з 01.10.2004, є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково (висновок про умови та характер праці: непрацездатна). Інвалідність їй встановлена внаслідок психічного розладу. У такому разі саме ЛКК, а не медико-соціальна експертна комісія, надає висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.

Позивач до рапорту про звільнення з військової служби надав в тому числі і висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №344, виданий КНП "Городоцької центральної лікарні" Городоцької міської ради Львівської області 01.12.2023, згідно якого ОСОБА_3 , 1975 року народження, інвалід ІІ групи внаслідок психічного розладу встановленої психіатричною МСЕК №2 від 6.07.2004 серія ЛВА-1 № 230182, проживає разом з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 . За рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку. ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду.

Як вже констатував суд, відповідач не розглядав рапорт позивача про звільнення з військової служби з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 та не надав у своєму рішенні оцінку доданим позивачем документам в контексті вказаної норми права.

Позивачем зі свого боку подано усі необхідні документи, які підтверджують його право на звільнення з військової служби згідно абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що строк дії висновку ЛКК стосовно його матері закінчується, що на день повторного розгляду відповідачем рапорту про звільнення може слугувати причиною для відмови з формальних підстав. Отже, задля уникнення такої ситуації, позивачу необхідно оновити цей висновок і надати відповідачу.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги слід задовольнити частково з виходом за межі позовних вимог та обранням належного способу захисту порушених прав.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання стягнення понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у додатковій постанові від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18, відповідно до якої, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" (заява 58442/00) вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та адвокатом Тарасенко Дарією Юріївною 14.03.2024 укладено договір 14/03/2024 про надання правової допомоги адвокатом (далі - Договір).

Пункт 2 Договору регламентує гонорар. Сторони домовились, що правова допомога на виконання цього Договору надається за ціною, визначеною у Додатках до цього Договору. Допустимим є погодження розміру гонорару в усній формі - в такому випадку розмір гонорару зазначається в рахунку на оплату, а Клієнт оплатою цього рахунку свідчить про свою згоду із таким розміром гонорару.

Згідно з Додатком 1 до Договору 14/03/2024 про надання правової допомоги адвокатом від 14.03.2024 сторони домовились про те, що оплата за послуги Адвоката за представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції складає 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн. Гонорар Адвоката повинен бути сплачений протягом 15 днів з дня підписання цього додатку.

Відповідно до вимог статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

У суду відсутні правові підстави вважати положення договору про надання правової допомоги щодо оплати послуг адвоката такими, що суперечать Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Також у суду відсутні підстави вважати, що договірні зобов`язання між позивачем та адвокатом не було виконано.

Адвокатом надані позивачу наступні послуги: складання позовної заяви, в тому числі: аналіз наявних у Позивача документів - 2 години; аналіз законодавства з відповідних питань - 1 година; аналіз судової практики з відповідних питань - 1,5 години; написання безпосередньо тексту позовної заяви - 2 години; складання пакету документів до суду - 1 година.

Крім того, під час розгляду справи в суді адвокатом підготовлено та подано до суду відповідь на відзив відповідача на позовну заяву та заперечення стосовно клопотання позивача про зменшення розміру судових витрат.

Згідно рахунку-фактури №15/03/2024 від 15.03.2024 та платіжної інструкції №0.0..1 від 15.03.2024 позивач сплатив за послуги адвоката згідно Договору № 14/03/24 про надання правової допомоги від 14.03.2024 15 000 грн.

Відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру судових витрат, при цьому просив суд зменшити їх розмір шляхом відмови у задоволені стягнення витрат на правничу допомогу.

Суд зазначає, що аргументи відповідача з цього приводу є безпідставні та спростовуються вказаними вище доказами.

Зважаючи на викладене, суд вважає підтвердженими понесені позивачем витрати на правову допомогу у цій справі в сумі 15 000 грн.

Розмір витрат є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, а також співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При цьому за приписами частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід відшкодувати підтверджені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7500,00 грн.

Питання щодо відшкодування судових витрат по справі у вигляді судового збору не вирішується, оскільки позивач згідно пункту 12 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Тарасенко Дар`ї Юріївни в інтересах ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , що викладена в листі від 28 лютого 2024 року №08/11831/24-Вн, у звільненні ОСОБА_2 з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_2 від 16 лютого 2024 року про звільнення з військової служби з підстав абзацу четвертого підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XIІ на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова