Справа № 380/915/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/915/23 пров. № А/857/23903/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Крутько О.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Львові о 10 год. 26 хв. 31 жовтня 2023 року, повне судове рішення складено 06.11.2023, та на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду, ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Львові о 9 год. 30 хв. 14 листопада 2023 року у справі № 380/915/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

16.01.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» (далі Товариство) звернулося в суд з позовом до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради (далі Департамент), просило визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради від 09.06.2022 № 198/01 «Про демонтаж рекламних конструкцій»; зобов`язати Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради відшкодувати шкоду, завдану виконанням протиправного наказу від 09.06.2022 № 198/01 «Про демонтаж рекламних конструкцій щодо проведення демонтажу засобів зовнішньої реклами, які розміщувались Товариством у м. Рівному на підставі дозволів № 16/9 (вул. Литовська, перехрестя з вул. Кавказькою), № 16/21 (вул. Міцкевича, перехрестя з вул. Кн. Володимира Великого) та № 16/26 (вул. Гагаріна, в районі перехрестя з вул. У.Самчука), шляхом відновлення у натурі попереднього становища, що існувало до проведення їх примусового демонтажу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради від 09.06.2022 № 198/01 «Про демонтаж рекламних конструкцій» в частині зобов`язання провести демонтаж засобів зовнішньої реклами ТОВ «Комтех Аутдор» відповідно до переліку 1-3, 5-13 додатку до наказу. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного наказу Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради від 09.06.2022 № 198/01 «Про демонтаж рекламних конструкцій» на всій території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Суд першої інстанції вказав, що п. 2-1 ст. 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» передбачав, що документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення. Суд першої інстанції зазначив, що дозволи на розміщення зовнішньої реклами № 16/3, № 16/5, № 16/6, № 16/10, № 16/11, №16/20, № 16/21, № 16/23, № 16/26, № 16/27, № 16/31, № 16/34 слід вважати такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів. Вказав також, що спірний наказ в частині зобов`язання провести демонтаж засобів зовнішньої реклами Товариства, зазначеної у позиції 4 переліку додатку 1 до наказу є правомірним, оскільки на дату видачі оскаржуваного наказу рекламна конструкція за адресою: вул. Литовська перехрестя з Кавказькою, була розміщена без чинного дозволу на розміщення зовнішньої реклами. Щодо вимог про відшкодування шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що у позивача відсутні чинні дозволи на встановлення таких рекламних конструкцій, а карантин на території України, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 №651. Демонтовані ж рекламні конструкції знаходяться на зберіганні у КП, яке здійснювало їх демонтаж, таке КП не є стороною у справі, вимоги до КП не заявлялись.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту на користь Товариства 8375 гривень 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Суд першої інстанції врахував посилання представника Департаменту на те, що предмет спору в даній справі не є складним, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Суд першої інстанції також зазначив, що укладені угоди між Товариством та адвокатом є зобов`язанням, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Товариство та Департамент подали апеляційні скарги.

Товариство просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2023 по справі № 380/915/23 у частині відмови у задоволенні позову скасувати, й ухвалити у цій частині нове рішення у формі постанови, якою позовні вимоги задовольнити повністю, здійснити новий розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у частині 1073,6 грн. судового збору та 8375 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що станом на 19.03.2022 (дата набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314) дозволи № 16/21 та № 16/26 були чинними на підставі п. 2-1 ст. 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Скаржник вказує, що вказані дозволи автоматично підпали під пряму дію пп. 5 п. 1 Постанови №314, яка не припинила своєї дії у зв`язку з припиненням в Україні карантину відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 № 651, оскільки станом як на 30.09.2023, так і на момент ухвалення судом рішення (31.10.2023) воєнний стан, запроваджений на всій території України, не скасований. Скаржник зазначає, що суд, визнавши наказ відповідача протиправним у частині, що стосується дозволів № 16/21 та № 16/26, взагалі відмовив позивачу у судовому захисті його прав, порушених виконанням цього наказу, запропонувавши йому замість судового захисту, з`ясовувати у позасудовому порядку стосунки з приводу залишків пошкодженого майна з особою, яка за законом не несе відповідальності за завдану йому шкоду. Скаржник вважає, що якби відповідач видав свій наказ про демонтаж цієї РК у період з 17.07.2020 по 09.12.2020 включно (тобто, до дати набрання чинності пунктом 2-1 ст. 11 Закону «Про дозвільну систему»), спір у цій частині позову з приводу його неправильного застосування відповідачем не виник би, оскільки до відносин з приводу демонтажу цієї РК у період з 17.07.2020 по 09.12.2020 саме з цих підстав цей Закон не міг бути застосований. Скаржник зауважує, що унаслідок прийняття Закону № 530-IX, виникла правова невизначеність, яка існувала до 10.12.2020 включно (дата набрання чинності Законом № 1071-IX), та яка фактично паралізувала всю дозвільну систему у сфері господарської діяльності, оскільки державні гарантії, передбачені для суб`єктів господарювання Законом «Про дозвільну систему», у цей проміжок часу (включно із принципом мовчазної згоди), - не діяли. Скаржник вважає, що рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог прийнято при невідповідності висновків суду обставинам справи, при неповному з`ясуванні обставин справи, а також при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушеннями норм процесуального права.

Департамент просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.10.2023 по справі № 380/915/23 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, а також скасувати додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Апеляційні скарги мотивовані тим, що позивач, звертаючись до відповідача із заявами стосовно цих дозволів, не покликався на п. 2-1 ст. 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності». Скаржник вказує, що якби позивач діяв у відповідності до п. 2-1 ст.11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», йому необхідно було повідомити відповідача про те, що ці дозволи діють на весь період карантину і протягом трьох місяців з дня його закінчення, тобто вчинити так, як діє усталена практика для застосування принципу мовчазної згоди. Також вказує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Вважає, що визначений судом розмір витрат на правничу допомогу є явно неспівмірним із фактично наданими адвокатом послугами, оскільки, їх вартість є суттєво завищена.

Департамент подав відзив на апеляційну скаргу Товариства вказавши, що правовідносини між позивачем і відповідачем, в частині правомірного розміщення рекламної конструкції на підставі дозволу №16/9 розпочалися з дня видачі дозволу 16.07.2002 та закінчилися в день закінчення дії дозволу, тобто 16.07.2020. Вказує, що підставою для розміщення рекламних конструкцій є відповідний дозвіл, демонтовані рекламні конструкції розміщувалися на підставі дозволів №16/9, №16/21, №16/26, термін дії яких закінчився та не продовжений дозвільним органом, тому, відшкодування шкоди у спосіб, який просив позивач, одночасно призведе до грубого порушення норм законодавства у сфері реклами.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваних рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає, а оскаржувані рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ТзОВ «Комтех Аутдор» здійснює господарську діяльність у сфері розміщення зовнішньої реклами.

Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міської ради видано ТОВ «Комтех Аутдор» дозволи на розміщення зовнішньої реклами, термін дії яких неодноразово продовжувався, а саме:

05.06.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 05.09.2002 видано дозвіл № 16/3 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. В.Чорновола, перехрестя з вул.С.Бандери. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 05.06.2020 по 05.06.2021;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/5 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Київська, поруч з буд. № 93. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 16.07.2020 по 16.07.2021;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/6 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Гагаріна, поруч з будинком № 45. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 16.07.2020 по 16.07.2021;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/9 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Литовська, перехрестя з вул.Кавказькою. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 16.07.2019 по 16.07.2020;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/10 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. В.Чорновола, навпроти гуртожитків РДТУ. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 16.07.2020 по 16.07.2021;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/11 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Сагайдачного, перехрестя з вул. Небесної Сотні. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 16.07.2020 по 16.07.2021;

16.07.2002 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 110 від 16.07.2002 видано дозвіл № 16/20 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Макарова, перехрестя з вул.Буденською. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 27.04.2021 по 27.11.2021;

27.04.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 111 від 13.04.2004 видано дозвіл № 16/21 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Міцкевича, перехрестя з вул. Кн.Володимира. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 27.04.2021 по 27.11.2021;

27.04.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 111 від 13.04.2004 видано дозвіл № 16/23 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Гагаріна, перехрестя з вул.Богоявленська. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 27.04.2021 по 27.11.2021;

27.04.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 111 від 13.04.2004 видано дозвіл № 16/26 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Гагаріна, в районі перехрестя з вул.У.Самчука. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 27.04.2021 по 27.11.2021;

27.04.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 111 від 13.04.2004 видано дозвіл № 16/27 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. В.Чорновола, перехрестя з вул. С.Бандери. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 27.04.2021 по 27.11.2021;

20.07.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 177 від 13.04.2004 видано дозвіл № 16/31 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Гагаріна, перехрестя з вул.Грушевського. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 20.07.2020 по 20.07.2021;

20.07.2004 на підставі рішення Рівненського міськвиконкому № 177 від 20.07.2004 видано дозвіл № 16/34 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Дубенська, перехрестя з вул. Поповича. Термін дії дозволу неодноразово продовжувався, востаннє з 20.07.2021 по 27.11.2021;

На підставі зазначених дозволів Товариство розмістило за вказаними адресами рекламні засоби згідно характеристик та фотографічних знімків, що долучались до дозволів.

09.06.2022 Департаментом прийнято наказ № 198/01 «Про демонтаж рекламних конструкцій», яким КП «Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг» зобов`язано провести демонтаж рекламних конструкцій Товариства згідно з переліком зазначеним у додатку (у додатку зазначені рекламні засоби Товариства, на які видавалися вищезазначені дозволи).

На виконання цього наказу представниками КП «Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг» виконані роботи по демонтажу рекламних конструкцій Товариства, які були розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Міцкевича, перехрестя вул. Кн.Володимира (акт проведення демонтажу рекламного засобу від 07.09.2022), за адресою м. Рівне, вул. Гагаріна, в районі перехрестя з вул. У.Самчука (акт проведення демонтажу рекламного засобу від 07.09.2022), за адресою: м. Рівне, вул. Литовська, перехрестя з вул. Кавказькою (акт проведення демонтажу рекламного засобу від 07.09.2022).

Не погодившись з рішеннями Департаменту, Товариство звернулося з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваних рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно статті 1 Закону України «Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, (далі Закон № 270/96-ВР) зовнішня реклама - це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до статті 16 Закону № 270/96-ВР розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №2067 від 29.12.2003 затверджені Типові правила розміщення зовнішньої реклами, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, (далі Типові правила) відповідно до пункту 2 яких дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці

Пунктом 3 Типових правил встановлено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Згідно з пунктом 23 Типових правил дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві.

Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу (пункт 24 Типових правил).

Пунктами 46 та 47 Типових правил встановлено, що у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою про усунення порушень у визначений строк.

Розповсюджувач зовнішньої реклами, винний у порушенні цих Правил, несе відповідальність згідно із законодавством.

12.11.2019 рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради №121 затверджено Правила розміщення зовнішньої реклами у м. Рівному згідно з п.4.4. яких строк дії дозволу продовжується на підставі заяви, яка подається розповсюджувачем зовнішньої реклами робочому органу через ЦНАП у м.Рівному з примірником дозволу не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії дозволу.

Абзацом 2 частини 1 статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, передбачено, що порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру, що законами України віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 4 грудня 2020 року № 1071-IX, який був чинним у спірний період, у статтю 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» включено пункт 2-1 такого змісту: « 2-1. Документи дозвільного характеру, що не обумовлені міжнародними зобов`язаннями або іншими обмеженнями, встановленими законом, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення». Вказаний Закон набрав чинності 10.12.2020.

Таким чином, як це правильно зазначив суд першої інстанції, дозволи на розміщення зовнішньої реклами № 16/3, № 16/5, № 16/6, №16/10, № 16/11, № 16/20, № 16/21, № 16/23, № 16/26, № 16/27, № 16/31, № 16/34 слід вважати такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів, а оскаржуваний наказ від 09.06.2022 № 198/01 в частині зобов`язання провести демонтаж засобів зовнішньої реклами ТОВ «Комтех Аутдор» відповідно до переліку 1-3, 5-13 додатку до наказу є протиправним та таким, що підлягає до скасування, а відтак аргументи апеляційної скарги Департаменту не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо аргументів апеляційної скарги Товариства в частині відмови в позові, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 1, якою встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин. Дію карантину встановленого цією постановою неодноразово продовжено.

09.12.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з подальшими змінами та доповненнями), пунктом 1 якої (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) установлено, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Так, відповідно до Закону України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 4 грудня 2020 року № 1071-IX (який був чинним у спірний період) у статтю 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» включено пункт 2-1, за яким документи дозвільного характеру, що не обумовлені міжнародними зобов`язаннями або іншими обмеженнями, встановленими законом, строк дії яких закінчується у період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), вважаються такими, дію яких продовжено на період карантину та обмежувальних заходів і протягом трьох місяців з дня його/їх закінчення. Вказаний Закон набрав чинності 10.12.2020.

27.06.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», п.1 якої постановлено «Відмінити з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Проте, згідно підпункт 5 пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України №314 від 18 березня 2022 року «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану», строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану та три місяці з дня його припинення чи скасування, а періодичні, чергові платежі за ними відстрочуються на строк, зазначений у цьому підпункті (крім строку дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та плати за такі ліцензії).

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами Товариства щодо того, що станом на дату набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №314 дозволи Товариства №16/21 та 16/26 були чинними на підставі п.2-1 ст.11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» та автоматично підпадали під пряму дію пп. 5 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №314, а отже станом як на 30.09.2023, так і на день ухвалення судового рішення - 31.10.2023, яке є предметом апеляційного перегляду, чинності не втратили.

Водночас, термін дії дозволу № 16/9 на розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Рівне, вул. Литовська, перехрестя з вул.Кавказькою закінчився 16.07.2020, а тому правильними є висновки суду першої інстанції щодо того, що положення частини 2-1 статті 11 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» застосовані бути не можуть.

Щодо аргументів апеляційної скарги Товариства про відшкодувати шкоди, шляхом відновлення у натурі попереднього становища, що існувало до проведення їх примусового демонтажу, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду і доведеність позивачем порушення відповідним рішенням, дією чи бездіяльністю його прав та законних інтересів.

Схожа за змістом правова позиція щодо умов надання правового захисту судом викладена й у постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №810/1044/18.

Така правова позиція викладена Верховним Судом й у постанові від 14.02.2022 у справі №200/9772/18-а і узгоджується з висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові цього ж Суду від 13.08.2020 у справі №369/3756/16-а, у якій також наголошується, що порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.

Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень та/або органами місцевого самоврядування особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.

Так, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди урегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Оскільки між сторонами немає спору щодо права на рекламні конструкції, відповідач не оскаржує та не заперечує право власності позивача на майно, тож вимоги щодо відшкодування шкоди в цьому випадку є заходами відновлення його прав, порушених відповідачем у процесі владно-управлінської діяльності, і охоплюються поняттям restitutio in integrum.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у статті 1173 ЦК України законодавець урегулював особливості визначення винуватості та порядок відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю спеціальними суб`єктами, яким є органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органи місцевого самоврядування, указавши, що така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

25.05.22 на адресу Товариства Департаментом надіслана вимога про демонтаж спірних рекламних конструкцій, та у відповідь на яку 03.06.2022 Товариство заперечило таку, зазначивши, про право подачі позову про відшкодування шкоди в разі демонтажу.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 вересня 2022 року на виконання спірного наказу від 09.06.2022 №198/01, складено акти представниками Департаменту та КП «Рівненське шляхово-експлуатаційне управління автомобільних доріг» про виконання робіт по демонтажу рекламних конструкцій за адресами м. Рівне, вул. Литовська, перехрестя з вул.Кавказькою; м. Рівне, вул.Міцкевича, перехрестя з вул.Кн.Володимира; м. Рівне, вул.Гагаріна, перехрестя з вул.У.Самчука.

Як зазначено в актах проведення демонтажу, виконані роботи по демонтажу: розбирання на окремі частини, залучення автопідйомника, залучення транспорту для перевезення до місця зберігання, навантаження на транспорт та розвантаження з транспорту.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що стороною позивача не надано суду доказів які б підтверджували, що спірні конструкції м. Рівне, вул.Міцкевича, перехрестя з вул.Кн.Володимира; м. Рівне, вул.Гагаріна, перехрестя з вул.У.Самчука перебувають у прийнятному стані і дають можливість суду вирішити питання щодо зобов`язання Департамент відновити їх у натурі попереднього становища, а відтак вимоги в цій частині в зазначений спосіб позивачем не доведено.

Зазначені висновки суду підтверджуються аргументами апеляційної скарги Товариства в якій зазначено, що суд першої інстанції, визнавши наказ відповідача протиправним у частині, що стосується дозволів № 16/21 та № 16/26, запропонував йому замість судового захисту, з`ясовувати у позасудовому порядку стосунки з приводу залишків пошкодженого майна з особою, яка за законом не несе відповідальності за завдану йому шкоду.

В свою чергу, вимоги про зобов`язання Департамент відновити у натурі попереднього становища рекламну конструкцію за адресою м. Рівне, вул. Литовська, перехрестя з вул.Кавказькою не підлягають до задоволення з підстав закінчення терміну дії дозволу № 16/9 на розміщення зовнішньої реклами, а відтак вимоги в цій частині в зазначений спосіб також позивачем не доведено.

Проте суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач не позбавлений права звернення до суду про відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача реальних збитків, завданих внаслідок демонтажу, визначивши розмір шкоди та надавши докази щодо її розміру.

На підставі встановлених обставин у справі, досліджених письмових доказів суд апеляційної інстанції констатує, що судом першої інстанції в цій частині позовних вимог зроблено неправильні висновки, що є підставою зміни мотивувальної частини судового рішення щодо відмови в позові.

Щодо обґрунтованості та законності додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року, то суд апеляційної інстанції зауважує, що статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Суд апеляційної інстанції зауважує також, що у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 вказано, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. На переконання колегії суддів, зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, заперечення відповідача щодо заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 8375 грн. 00 коп. є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та додатковому рішенні неповно з`ясовано судом обставин, що мають значення для справи, що є наслідком зміни мотивувальної частини судового рішення щодо відмови в позові.

Керуючись статтями 241, 243, 252, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі № 380/915/23 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі № 380/915/23 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Комтех Аутдор» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/915/23 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/915/23 щодо відмови в позові.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 380/915/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко