Справа № 640/17087/22
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2024-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2024 року Київ № 640/17087/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Балаклицького А.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 2) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.07.2022 №09 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ), виходячи з розміру пенсії 90% від суми заробітної плати згідно довідки, виданої Офісом Генерального прокурора від 10.06.2022 №21-180зп про складові заробітної плати/грошового забезпечення для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратур», в яких зазначено складові заробітної плати на 01.06.2022, а саме: розмір заробітної плати - 67600,00 грн., посадовий оклад - 52000,00 грн., надбавка за вислугу років - 15600,00 грн., без обмеження її максимального розміру.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2022 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.12.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Пунктом 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15.12.2022.

26.04.2023 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної справи №640/17087/22, які 27.04.2023 за результатами автоматизованого розподілу були передані на розгляд судді Балаклицькому А.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.05.2023 адміністративну справу № 640/11259/22 прийнято до провадження, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.07.2022 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ виходячи з розрахунку 90% від розміру заробітної плати згідно довідки про складові заробітної плати, виданої Офісом Генерального прокурора від 10.062022 №21-180зп.

Проте листом Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 22.07.2022 № 2600-0207-8/86405 позивача повідомлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.07.2022 № 09 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років згідно ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» за відсутності стажу за вислугою років на день звернення 25 років

Позивач вважає, що таке рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років саме на підставі ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», а не на підставі ст. 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» є протиправним.

Крім того, позивач вказує, що додані до заяви документи підтверджують наявність необхідного трудового стажу для призначення пенсії за вислугою років саме на підставі ч.1 ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру».

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволені позову відмовити повністю, оскільки на час звернення позивача ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» втратила чинності, а призначення пенсії з 15.07.2015 регулюється саме ст. 86 Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII «Про прокуратуру». На час звернення позивача з заявою на призначення пенсії його стаж становив 24 роки 1 місяць 2 дні, з них на посадах прокурорів 21 рік 10 місяців 13 днів, при необхідних 25 роках, у тому числі на посадах прокурорів не менше 15 років. Тобто у позивача не достатньо стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII «Про прокуратуру».

Також на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача 2, у якому зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву позивача від 05.07.2022 щодо призначення їй пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» та за результатами її розгляду прийнято рішення від 13.07.2022 № 09 про відмову в призначенні пенсії. Представник відповідача зауважив, що на час звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії діяли норми Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII «Про прокуратуру, який набув чинності з 15.07.2015. Статтею 86 цього Закону визначено правове регулювання питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Відповідно до цієї норми прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 01.10.2020 і пізніше вислуги років не менше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відтак положення статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру» не можуть бути застосовані.

Відповідачем 1 крім відзиву до суду поданодо копію пенсійної справи позивача.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з трудової книжки серія НОМЕР_1 , яка наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 працює в органах прокуратури України на різних посадах з 11.12.2002 по теперішній час, а саме:

- з 11.12.2002 призначена на посаду помічника прокурора Радомишльського району;

- з 12.05.2008 призначена на посаду старшого помічника прокурора Радомишльського району;

- з 01.06.2012 призначенана посаду старшого прокурора Радомишльського району;

- з 23.07.2015 переведена на посаду прокурора прокуратури Радомишльського району Житомирської області;

- з 15.12.2015 призначена на посаду прокурора прокуратури Коростишівської місцевої прокуратури Житомирської області;

- 01.09.2016 звільнена з займаної посади та органів прокуратури Житомирської області в порядку переведення на роботу до Генеральної прокуратури України;

- з 02.09.2016 призначена прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженняхслідчих управлінь спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань;

- з 28.10.2016 призначена прокурором першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управлінь з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями;

- з 05.07.2018 призначена прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань;

- з 07.12.2018 призначена прокурором другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудового розслідування, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудового розслідування кримінальних проваджень, підслідних Державному бюро розслідувань нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях;

- з 21.03.2019 призначена прокуром третього відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудового розслідування, яке здійснюється слідчими центрального апарату центрального апарату Державного бюро розслідувань;

- з 10.12.2019 призначена прокуром третього відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудового розслідування, яке здійснюється слідчими центрального апарату центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудового розслідування кримінальних правопорушень та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях Державного бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами;

- з 02.01.2020 переведена прокуром третього відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудового розслідування, яке здійснюється слідчими центрального апарату центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудового розслідування органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора;

- з 27.04.2020 переведена прокуром третього відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях органів Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань та нагляду за його оперативними підрозділами;

- з 07.09.2020 призначена прокуром третього відділу процесуального керівництва другого управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях органів Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора;

- з 18.05.2021 призначена прокурором другого відділу організації нагляду за додержанням законів у кримінальних провадженняху сфері охорони навколишнього природного середовища управління організації і процесуального керівництва досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення в суді у кримінальних провадженнях у сфері охорони навколишнього природного середовща, нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-рохшукової діяльності Спеціалізованої екологічної прокуратури.

05.07.2022 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» виходячи з розрахунку 90% від розміру заробітної плати згідно довідки про складові заробітної плати, виданої Офісом Генерального прокурора від 10.062022 №21-180зп.

За результатами розгляду заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.07.2022 № 09 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», оскільки, відповідно до поданих документів вислуга років заявника, що дає право на пенсію згідно із вищезазначеною нормою, складає 24 роки 1 місяць 2 дні, з них на посадах прокурорів 21 рік 10 місяців 13 днів, при необхідних 25 роках, у тому числі на посадах прокурорів не менше 15 років.

Не погоджуючись рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.07.2022 № 09 про відмву у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 50-1 Закону України 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З матеріалів справи вбачається, що на час початку проходження позивачем служби в органах прокуратури, умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих було визначено статтею 50-1 Закону України від 05.11.1991 р. №1789-XII «Про прокуратуру».

Частиною 1 статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 р. №1789-XII «Про прокуратуру», що діяла до 01 жовтня 2011 року, передбачалося, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011, внесено зміни до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 р. №1789-XII «Про прокуратуру», зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми.

Водночас з 15.07.2015 набрав чинності Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

Пунктом 3 розділу ХІІ цього Закону визнано таким, що втратив чинність Закон України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», крім частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру».

Отже, положення частини 1 статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», а саме з 15.07.2015.

Станом на 05.07.2022, тобто на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років, діяли положення щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені статтею 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Згідно з частиною 6 статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Судом встановлено, що вислуга років позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», станом на момент звернення до органів Пенсійного фонду України складала 24 роки 01 місяць 02 дні, що не заперечується позивачем.

Відтак, виходячи з дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, поширюється дія Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а не положення статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», яка втратила чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

При цьому наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», позивач пов`язує з тим, що вказана норма діяла під час прийняття його на роботу та протягом певного періоду його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру», призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що, на думку позивача, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав і прямо суперечить положенням Конституції України.

Такі доводи суд оцінює критично, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», у редакції від 26.07.2001, що діяла до 30.09.2011, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру», у редакції від 26.07.2001 позивачка не набула права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку із чим при прийнятті Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру» не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 310/7064/16-а, від 04.03.2020 у справі № 265/6322/16-а та ряду інших.

В силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні цієї справи суд виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Отже, за наведених вище обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог та правомірність дій Пенсійного органу щодо відмови у призначенні пенсії у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII «Про прокуратуру».

З приводу посилань позивача на наявність у нього законних сподівань на призначення пенсії після набуття відповідного стажу роботи, то тут варто врахувати наступне.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, пункт 35) Європейський суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте, не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Водночас у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також відсутня усталена практика національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників (навпаки, судова практика з розгляду подібних спорів свідчить про відсутність у заявників права на пенсію за вислугу років за подібних обставин).

З огляду на це у позивача немає законних сподівань, які могли б підпадати під дію статті 1 Першого протоколу.

Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» йдеться про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Європейський суд дійшов з огляду на відсутність доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Крім того суд критично оцінює твердження позивача про відсутність правових підстав для розгляду заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ Головним управління Пенсійного фонду України в Івано-Франквській області виходячи з наступного.

З 1 квітня 2021 року впроваджено нову технологію екстериторіального призначення/перерахунку пенсії та ухвалено постанову правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстровану у Міністерстві юстиції України.

16.03.2021 за № 339/35961, згідно з якою внесено, зокрема, низку змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України.

Нова технологія екстериторіального призначення/перерахунку пенсії передбачає опрацювання заяв і прийнятих документів бек-офісами 25 головних управлінь Фонду у порядку черговості, незалежно від місць прийому заяв та місця проживання пенсіонерів. Рішення за результатами розгляду заяви зберігається в електронній пенсійній справі особи. Відповідно до пункту 1.1 Порядку заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Згідно пункту 4.2 Порядку при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; сканує документи.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України в установленому порядку.

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», з 01.04.2021 органами Пенсійного фонду застосовується принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення (перерахунки) пенсій, що передбачає опрацювання заяв про призначення (перерахунки) пенсій бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, розглядуто заяву позивача відповідно до постанову правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» за принцип екстериторіальності.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність у діях та рішенні відповідачів ознак протиправності.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачки є необґрунтованими, у зв`язку із чим у задоволенні позову належить відмовити.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивачки судові витрати (судовий збір) розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Балаклицький А. І.