Справа № 140/16750/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/16750/23 пров. № А/857/23650/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Луцької міської ради Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя - Плахтій Н.Б), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в м.Луцьк 08 листопада 2023 року у справі № 140/16750/23 за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури до Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави звернувся в суд з позовом до Луцької міської ради, просив: визнати бездіяльність протиправною щодо приведення штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Луцької міської ради відповідно до нормативів, установлених частиною 7 статті 4 Закону України від 24.04.1995 №20/95-ВР «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» (далі - Закон №20/95-ВР); зобов`язати вчинити дії, спрямовані на приведення штатної чисельності працівників Служби у справах дітей Луцької міської ради у відповідність до вимог частини 7 статті 4 Закону №20/95-ВР.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні в межах визначених законом повноважень умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, у тому числі шляхом створення у своїй структурі відповідних органів, які безпосередньо здійснюють вказані повноваження. Суд першої інстанції вказав, що особливий захист гарантується дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування. Суд першої інстанції зазначив, що штатний розпис Служби у справах дітей Луцької міської ради у кількості 12 штатних одиниць не відповідає кількості штатних одиниць, які повинні бути в такій Службі відповідно до частини 7 статті 4 Закону №20/95-ВР з розрахунку один працівник служби не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті та на одну тисячу дітей, які проживають у районі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Луцька міська рада Волинської області подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року та ухвалити нове, яким позовну заяву у даній справі залишити без розгляду, у зв`язку з пропуском строку позовної давності та не зазначення причин такого пропуску або у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що дані про чисельність дитячого населення є збірними даними за різні періоди, а не актуальними даними на дату запиту прокурора, а тому доводи позивача та висновки суду першої інстанції в цій частині відображають бажане за дійсне, а тому є безпідставними, проте вони були протиправно враховані судом. Скаржник вказав, що прокуратурі було відомо і про штатну чисельність працівників Служби у справах дітей Луцької міської ради і про кількість дитячого населення ще 17.11.2021. Скаржник зауважує, що в матеріалах справи відсутня інформація щодо кількості дітей, що перебувають на законних підставах на території Луцької міської територіальної громади після 24.02.2022 та на момент звернення до суду з позовом. Скаржник зазначає, що повноваженням на здійснення представництва інтересів держави у суді наділені посадові особи Волинської обласної прокуратури, які здійснюють представництво на підстав зібраних матеріалів, у тому числі Луцькою окружною прокуратурою. Скаржник зауважує, що доводи прокурора про те, що бездіяльність Луцької міської ради є триваючим правопорушенням і на дату звернення до суду з цією заявою підстави для такого звернення існувати не припинили є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними фактичними даними, так як інформацію про кількість дітей, які проживають на території Луцької міської територіальної громади на момент подання позову прокурор не надав.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що про порушення інтересів держави у сфері охорони дитинства щодо функціонування на території Луцької міської ради відповідної служби у справах у дітей прокурору стало відомо з інформації Луцької міської ради від 07.06.2023 №1.1-9/2506/2023, наданої на запит прокурора від 25.05.2023 №24-281вих-23, яку Волинською обласною прокуратурою отримано 08.06.2023, що підтверджується штрих-кодом вхідної кореспонденції Волинської обласної прокуратури. Вказує, що відповідачем не доведено належними та достовірними доказами обізнаність позивача про наведені вище порушення до 08.06.2023.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцької міської ради від 17.12.2020 №1/20 «Про реорганізацію сільських рад шляхом приєднання до Луцької міської ради» реорганізовано Княгининівську сільську раду, Заборольську сільську раду, Жидичинську сільську раду та Іванчицівську сільську раду шляхом приєднання до Луцької міської ради (а.с. 38-40).

Рішенням Луцької міської ради від 27.01.2011 №5/26 затверджено Положення про службу у справах дітей Луцької міської ради (а.с.50-57) із доповненнями згідно із рішенням Луцької міської ради від 20.04.2011 №9/16 (а.с.58).

Розпорядженням Луцького міського голови від 04.02.2021 №28-ра «Про внесення змін до штатного розпису служби у справах дітей Луцької міської ради» затверджено штатний розпис служби у справах дітей Луцької міської ради у кількості 12 штатних одиниць (а.с.41-43).

Волинська обласна прокуратура звернулася до відповідача з листом від 25.05.2023 №24-281вих-23 про надання інформації про штатну та фактичну чисельність Служби у справах дітей Луцької міської ради та кількість дітей, які проживають на території громади (а.с.31-33).

Виконавчий комітет Луцької міської ради надав відповідь від 07.06.2023 №1.1.9/2506/2023, у якій зазначив, що відповідно до розпорядження міського голови від 04.02.2021 №28-ра «Про внесення змін до штатного розпису служби у справах дітей Луцької міської ради» затверджено штат у кількості 12 штатних одиниць. Станом на 06.06.2023 фактична чисельність осіб складає 11 (1 увільнення). Загальна кількість дитячого населення Луцької міської територіальної громади становить 50 391 особа, в т. ч. міське населення - 43 774 особи, сільське населення - 6 616 осіб. Станом на 31.03.2023 на обліку в службі у справах дітей перебуває: дітей-сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування - 205 осіб, дітей, які опинились в складних життєвих обставинах 119 осіб (а.с.34-35).

Із інформації, наданої Службою у справах дітей Волинської обласної державної адміністрації від 30.05.2023 №614/1.15/2-23 (а.с.106-108) у відповідь на запит Волинської обласної прокуратури від 25.05.2023 №24-280вих-23 (а.с.105), вбачається, що штатна чисельність служби у справах дітей Луцької РДА становить 12 осіб, а фактична кількість працівників 11.

Вважаючи, що кількість штатних одиниць Служби у справах дітей Луцької міської ради має складати 29 одиниць, а не 12, позаяк один працівник такої служби має здійснювати свої повноваження не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, та не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27.02.1991№ 789-XII, зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями частини другої статті 24 Хартії основних прав Європейського Союзу (ЄС) від 07.12.2000 при здійсненні будь-яких дій по відношенню до дітей, як з боку органів державної влади, так і з боку приватних установ, вищі інтереси дитини повинні розглядатися як пріоритетні.

У Керівних принципах Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 17.11.2010, закріплено, що держави-члени повинні гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращі інтереси мали першочергову увагу у всьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.

Найкращі інтереси всіх дітей, які беруть участь в тій же процедурі або справі, мають бути окремо оцінені та збалансовані з метою узгодження можливого конфлікту інтересів дітей.

У той час, як судові органи мають кінцеву компетентність і відповідальність за прийняття остаточного рішення, держави-члени повинні, при необхідності, направити спільні зусилля на створення міждисциплінарних підходів з метою оцінки найкращих інтересів дітей під час процедури, пов`язаної з ними.

Також зазначається, що всі фахівці, які працюють з дітьми і для дітей, повинні отримувати необхідну міждисциплінарну підготовку з питань прав і потреб дітей різних вікових груп, а також щодо процедур, які адаптовані до них.

Отже, відповідно до міжнародних стандартів соціальне забезпечення включає також право на державну підтримку сім`ї, материнства й дитинства, утримання і виховання за державні кошти дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно з частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 52 Конституції України визначає, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 92 Основного Закону України виключно законами України визначаються, зокрема основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства.

Відповідно до статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 статті 142 Конституції України визначено, що територіальні громади сіл, селищ і міст можуть об`єднувати на договірних засадах об`єкти комунальної власності, а також кошти бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, організацій і установ, створювати для цього відповідні органи і служби.

Статтею 34 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон 280/97-ВР) визначені питання, вирішення яких віднесено до компетенції виконавчих органів місцевого самоврядування, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов`язаних з охороною материнства і дитинства; вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, забезпечення утримання та виховання дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах.

Відповідно до статті 40 Закону №280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III (далі - Закон № №2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

За правилами статті 1 Закону №2402-ІІІ забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити; охорона дитинства - це система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 3 статті 5 Закону №2402-ІІІ встановлено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері; розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази; вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей;

Згідно із частиною першою статті 8 Закону №2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до пункту 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей.

Для здійснення визначених законом повноважень щодо захисту прав дітей міські, районні у містах (у разі їх утворення), сільські, селищні ради об`єднаних територіальних громад забезпечують, зокрема: утворення служб у справах дітей; розроблення та затвердження положення про службу у справах дітей з урахуванням пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2007 № 1068 «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» та примірного положення про службу у справах дітей виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради, затвердженого Мінсоцполітики.

Зі змісту вищенаведених правових норм убачається, що обов`язок органів державної влади та місцевого самоврядування полягає у створенні в межах визначених законом повноважень умов для комфортного та безпечного життя дитини, отримання освіти, соціального захисту, всебічного розвитку тощо, у тому числі шляхом створення у своїй структурі відповідних органів, які безпосередньо здійснюють вказані повноваження. При цьому особливий захист гарантується дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 480/3093/20, від 05.11.2019 у справі №804/4585/18, від 11.08.2020 у справі № 810/2903/18, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 20.07.2021 у справі № 480/3093/20, від 27.03.2023 у справі №340/2019/22.

При цьому, відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Радою України від 27.02.1991 № 789-ХІІ (далі - Конвенція) у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага має приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду (частина третя статті 13 Конвенції).

Аналогічні зобов`язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах.

Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16.12.1966 (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19.10.1973) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а стаття 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім`ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання. Особливих заходів охорони і допомоги має вживатися щодо всіх дітей і підлітків без будь-якої дискримінації за ознакою сімейного походження чи за іншою ознакою. Дітей і підлітків має бути захищено від економічної і соціальної експлуатації.

В Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, закріплено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому, відповідно до частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України, є загальнообов`язковими та однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Частиною сьомою статті 4 Закону № 20/95-ВР передбачено, що штатна чисельність працівників районних, міських, районних у містах служб у справах дітей установлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Штатна чисельність працівників служб у справах дітей виконавчих органів сільських, селищних рад відповідних територіальних громад встановлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, але не менше одного працівника на об`єднану територіальну громаду.

Наведені положення законодавства, у тому числі норми Закону № 2402-III та Закону 20/95-ВР зобов`язують органи місцевого самоврядування створювати служби у справах дітей для виконання відповідних повноважень з урахуванням вимог законодавства до їх штатної чисельності, а саме один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті.

Як вбачається із матеріалів справи, у відповідь на запит Волинської обласної прокуратури від 25.05.2023 №24-281вих-23 щодо кількості дітей, які проживають на території громади (а.с.31-33), виконавчий комітет Луцької міської ради листом від 07.06.2023 №1.1.9/2506/2023 повідомив, що загальна кількість дитячого населення Луцької міської територіальної громади становить 50 391 особа, в т. ч. міське населення - 43 774 особи, сільське населення - 6 616 осіб. (а.с.34-35).

Натомість розпорядженням Луцького міського голови від 04.02.2021 №28-ра «Про внесення змін до штатного розпису служби у справах дітей Луцької міської ради» затверджено штатний розпис служби у справах дітей Луцької міської ради у кількості 12 штатних одиниць (а.с.41-43).

Відповідно до інформації наданої Службою у справах дітей Волинської обласної державної адміністрації від 30.05.2023 №614/1.15/2-23 штатна чисельність Служби у справах дітей Луцької РДА становить 12 осіб, а фактична кількість працівників 11. (а.с.106-108).

Вказані обставини свідчать про те, що штатний розпис Служби у справах дітей Луцької міської ради у кількості 12 штатних одиниць не відповідає кількості штатних одиниць, які повинні бути в такій Службі відповідно до частини сьомої статті 4 Закону №20/95-ВР з розрахунку один працівник служби не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті та на одну тисячу дітей, які проживають у районі.

Разом із тим, відповідач, порушуючи наведені норм законодавства, не привів штатну чисельність Служби у справах дітей Луцької міської ради у відповідність до вимог частини сьомої статті 4 Закону №20/95-ВР, на момент звернення позивача з позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що до повноважень відповідача належить з`ясування поточної кількості дитячого населення Луцької міської територіальної громади та приведення у відповідність штатної чисельності працівників служби у справах дітей Луцької міської ради до вимог частини сьомої статті 4 Закону №20/95-ВР.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недотримання відповідачем вимог частини 7 статті 4 Закону №20/95-ВР.

Щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду, то такі, на переконання суду апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з порушенням інтересів держави у сфері охорони дитинства щодо функціонування на території Луцької міської ради відповідної служби у справах у дітей про що прокурору стало відомо з інформації Луцької міської ради від 07.06.2023 №1.1-9/2506/2023, наданої на запит прокурора від 25.05.2023 №24-281вих-23, яку Волинською обласною прокуратурою отримано 08.06.2023, що підтверджується штрих-кодом вхідної кореспонденції Волинської обласної прокуратури на згаданому відзиві (вхідний номер 10839-23).

Отже, позов поданий обласною прокуратурою 22.06.2023 у межах строків звернення до адміністративного суду, передбачених ст. 122 КАС України.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, такі скаржником не подані.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності бездіяльності Луцької міської ради щодо не приведення штатної чисельності Служби у справах дітей Луцької міської ради у відповідність до нормативів, установлених частиною 7 статті 4 Закону №20/95-ВР, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Луцької міської ради Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/16750/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко