Справа № 140/800/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року ЛуцькСправа № 140/800/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), відповідно до якого просить суд: визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 22 січня 2023 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 22 січня 2023 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 500 000 тисяч гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 24 лютого 2022 року був призваний до лав Збройних Сил України в добровільному порядку та з 24 лютого 2022 року зарахований до списків особового складу в/ч НОМЕР_2 на посаду стрільця-регулювальника.

Повідомляє, що 04 травня 2022 року його переведено до складу в/ч НОМЕР_1 та наказом №103 призначено на посаду старшого стрільця.

Зазначає, що перебуваючи в зоні проведення бойових дій на території Донецької області 21 січня 2023 року, між позивачем та підполковником ОСОБА_2 , неодноразово виникали не статутні відносини, у зв`язку із чим у ОСОБА_1 погіршився стан ментального здоров`я.

В подальшому позивач написав рапорт щодо направлення на проходження військово-лікарської комісії за місцем проживання для встановлення придатності.

В/ч НОМЕР_1 21 січня 2023 року було видано направлення до військового шпиталю в АДРЕСА_1 , після чого позивач вибув для проходження військово-лікарської комісії.

Вказує, що 24 січня 2023 року ОСОБА_1 прибув до військової частини НОМЕР_3 (військовий шпиталь міста Луцька) та під час проходження комісії його було направлено Волинської психіатричної лікарні, де, з 09 лютого 2023 року, позивач перебував на лікуванні про що військову частину було неодноразово повідомлено, відповідач не приймав таких документів до уваги.

Командиром в/ч НОМЕР_1 26 січня 2023 року було видано наказ №34 «Про проведення службового розслідування» за фактом самовільного залишення військової, яке рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/9152/23 було скасоване.

Так, довідка видана в/ч НОМЕР_1 від 11 лютого 2023 року №339 підтверджується той факт, що позивач дійсно перебував у зоні бойових дій до 22 січня 2023 року, але додаткову грошову винагороду в період з 01 січня 2023 року по 22 січня 2023 року в розмірі 100 000 грн, яка передбачена за участь в бойових діях, не отримав. Вказує, що за за 22 дні йому мали виплатити 73 333,26 грн.

На думку ОСОБА_1 , за відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у відповідача відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати грошового забезпечення.

Також зауважив, що під час лікування його стан здоров`я погіршувався, що підтверджуються виписками з медичного закладу, у зв`язку із чим вважає, що має право на компенсацію моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.

Враховуючи наведене просить адміністративний позов задовольнити повністю (арк. спр. 1-4).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 02 лютого 2024 року представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивачем було написано рапорт який зареєстровано 21 січня 2023 року за номером 205 щодо проходження військово-лікарської комісії, але дозвіл на проходження такої комісії командир в/ч НОМЕР_1 не надавав.

ОСОБА_1 , користуючись довірою у начальника медичної служби отримав направлення до військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ), про що ні кого не повідомив.

З приводу обставин факту самовільного залишення в/ч НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 було проведене службове розслідування після якого документи службового розслідування були направлені до начальника 5 відділу 5 управління ДВКР СБУ на підставі чого було відкрито кримінальне провадження №0000459 від 16 лютого 2023 року.

Зазначає, що на теперішній час проводиться досудове розслідування Першим слідчим відділом (з дислокацією місто Краматорськ) Територіального управління ДБР, розташованому у місті Краматорську, рішення у кримінальному провадженні не прийнято, у зв`язку із чим, рахує, що позивач не має права на отримання грошової винагороди за період з 01 січня 2023 року по 22 січня 2023 року в розмірі 100 000 тисяч гривень, яка передбачена за участь в бойових діях.

Також в/ч НОМЕР_1 було проведено службове розслідування стосовно невідповідності запису, щодо направлення на військову-лікарську вихідний номер №163 від 21 січня 2023 року старшого солдату ОСОБА_1 . За висновком проведення службового розслідування встановлено, що направлення №163 від 21 січня 2023 року видане військовослужбовцю є не дійсним.

Вказує, що згідно із довідкою, виданою в/ч НОМЕР_1 від 11 лютого 2023 року №339, ОСОБА_1 приймав в них участь з 04 травня 2022 року по 22 січень 2023 року, однак зазначає, що в даті «22.01.2023» технічна помилка, оскільки ОСОБА_1 фактично приймав участь у бойових діях до 21 січня 2023 року, дня, коли самовільно покинув військову частину.

Повідомляє, що стосовно лікування позивач відомостей, які підтверджують місцезнаходження військовослужбовця ОСОБА_1 , не надав.

Що стосується моральної шкоди, вважає, що позивач не надав жодного документа, що її підтверджує.

Отже, враховуючи викладене, відповідач вважає, що звернення до суду із заявленими вимогами позивачем ОСОБА_1 є передчасним, оскільки однозначно не встановлено законність дій позивача, а тому просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити (арк. спр. 54-62).

У поданій до суду 13 лютого 2024 року відповіді на відзив позивач підтримав позицію, викладену в позовній заяві (арк. спр. 51).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 48).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року за ініціативи суду поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, яке було зупинено ухвалою від 09 квітня 2024 року.

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами що з 24 лютого 2024 року ОСОБА_1 у був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , та прийняв справи та посаду стрільця-регулювальника та з 04 травня 2022 року було переведено до складу в/ч НОМЕР_1 , а наказом №103 - призначено на посаду старшого стрільця (арк. спр. 6-9).

Позивачем був поданий рапорт про направлення на проходження військово-лікарської комісії за місцем проживання в порядку визначеного в Наказі №402 Міністерства Оборони України від 14 серпня 2008 року, для встановлення придатності для подальшого проходження військової служби.

В/ч НОМЕР_1 21 січня 2023 року ОСОБА_1 видано направлення до військового шпиталю в місто Луцьк від 21 січня 2023 року №163, запис про видачу якого було визнано недійсним, відповідно до наказу №63 від 01 червня 2023 року про результати службового розслідування (арк. спр. 78).

Позивач вибув із в/ч НОМЕР_1 для проходження військово-лікарської комісії та 24 січня 2023 року прибув до військової частини НОМЕР_3 (військовий шпиталь АДРЕСА_1 ).

Під час проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_1 було направлено до Волинської психіатричної лікарні, де з 09 травня 2023 року позивач перебував на лікуванні.

Наказом в/ч НОМЕР_1 від 26 січня 2023 року №34 розпочато службове розслідування по факту самовільного залишення військової частини командиром відділення 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 (арк. спр. 81).

В подальшому наказом в/ч НОМЕР_1 від 08 лютого 2023 року №74 вирішено вважати командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, та направити повідомлення про вчинення злочину за частиною четвертою статті 408 Кримінального кодексу України (арк. спр. 91).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року, визнано протиправними та скасовані накази в/ч НОМЕР_1 від 26 січня 2023 року №34 Про проведення службового розслідування, від 08 лютого 2023 року №74 Про результати службового розслідування, а також зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 30 квітня 2023 року.

Згідно із довідкою від 11 лютого 2023 року №339 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, яка видана ОСОБА_1 про те, що він дійсно в період з 04 травня 2022 року по 22 січня 2023 року брав безпосередню участь у заходах, для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій та Луганській областях (арк. спр. 42).

Наказом в/ч НОМЕР_1 №169 «Про результати службового розслідування» вирішено підготовити та видати вірну довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, старшому солдату ОСОБА_1 без технічної помилки (арк. спр. 114).

Відповідно до виписки із історії хвороби від 24 березня 2023 року, позивачу поставлено діагноз «посттравматичний стресовий розлад, астенічний варіант, з помірно вираженими хворобливими проявами. Стан нестійкої компенсації F 43.1 (акр. спр. 13, 41).

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо не нарахування додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях протиправними, звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року за №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами другою та третьою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Абзацом 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260).

Згідно з пунктом 2 Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до цього часу.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято постанову №168, пунктом 1 якої (в первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

В подальшому до пункту 1 вказаної постанови вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України №217 від 07 березня 2022 року, №350 від 22 березня 2022 року, №400 від 01 квітня 2022 року, №754 від 01 липня 2022 року, №793 від 07 липня 2022 року, №1066 від 27 вересня 2022 року, №1146 від 08 жовтня 2022 року, при цьому вказані зміни застосовувались з 24 лютого 2022 року, а розмір додаткової винагороди залишався незмінним 30000 гривень щомісячно та 100000 гривень особам, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №168 (в редакції з 18 жовтня 2022) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 17 Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 Міністром оборони України видано Окреме доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29 (далі Доручення від 23.06.2022 №912/з/29), яке застосовується з 01 червня 2022 року та визначає умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.

Згідно із пунктом 5 Доручення від 23 червня 2022 №912/з/29 виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 Доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29).

Разом з тим, підпунктом 9.4 пункту 9 Доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29 передбачено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн не включати військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що військовослужбовці Збройних Сил України, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів мають право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. або 30000 грн.

При цьому, у разі якщо військовослужбовець самовільно залишив місце служби (військову частину), такий військовослужбовець до відповідного наказу про виплату додаткової винагороди не включається.

Таким чином, із наведеного аналізу визначено, що за процедурою, встановленою вищенаведеними приписами Доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29, встановлено ряд підстав для не включення військовослужбовців до наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 у конкретному місяці, зокрема, у разі самовільного залишення місця служби.

Пунктом 14 Розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Крім того, згідно з пунктом 15 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується зокрема за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Як встановлено судом вище, наказом в/ч НОМЕР_1 від 08 лютого 2023 року №74 вирішено вважати командира 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, та направити повідомлення про вчинення злочину за частиною четвертою статті 408 Кримінального кодексу України.

Однак рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2024 року, визнано протиправними та скасовані накази в/ч НОМЕР_1 від 26 січня 2023 року №34 Про проведення службового розслідування, від 08 лютого 2023 року №74 Про результати службового розслідування, а також зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 30 квітня 2023 року.

Згідно з частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, у зв`язку із скасуванням наказів в/ч НОМЕР_1 від 26 січня 2023 року №34 Про проведення службового розслідування, від 08 лютого 2023 року №74 Про результати службового розслідування у відповідача відпали підстави щодо не включення ОСОБА_1 до наказів про виплату додаткової винагороди.

Суд критично оцінює посилання позивача про передчасність позовних вимог у зв`язку із відкриттям кримінального провадження від 16 лютого 2023 року №0000459, щодо позивача, так як факт про відкриття кримінального провадження не є підставою для не виплати додаткової винагороди військовослужбовцю.

У матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б встановлювали факт самовільного залишення військовою частини ОСОБА_1 (за виключенням скасованого службового розслідування), у зв`язку із чим суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях.

Щодо періоду участі позивача у бойових діях, а саме з 01 січня 2023 року по 22 січня 2023, за які не здійснено нарахувань та виплат додаткової грошової винагороди, суд зауважує, що в/ч НОМЕР_1 було проведено службове розслідування стосовно невідповідності запису, щодо обставин видачі довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, командиру 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роби в/ч НОМЕР_1 старшому солдату ОСОБА_1 (арк. спр. 94-115).

Так, наказом в/ч НОМЕР_1 №169 «Про результати службового розслідування» вирішено підготовити та видати вірну довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, старшому солдату ОСОБА_1 без технічної помилки.

Судом встановлено, що дана технічна посилка стосується періоду участі позивача у бойових діях, а саме, замість вірного «21.01.2023» у довідці від 11 лютого 2023 року №339 зазначено «22.01.2023». Дана помилка виникла у зв`язку із встановленням факту залишенням в/ч НОМЕР_1 саме 21 січня 2023 року.

Суд зауважує, що дане службове розслідування та його висновки є чинними, відомостей щодо його оскарження та/чи скасування у суду та в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2023 року №640/3565/21, від 19 лютого 2019 року у справі №824/399/17-а, від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15.

З урахуванням встановлених обставин, суд уважає, що в/ч НОМЕР_5 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 21 січня 2023 року включно.

Отже, оскільки відповідач не здійснив вищевказаних дій, на переконання суду, належним способом захисту порушеного права позивача в рамках спірних правовідносин є зобов`язання в/ч НОМЕР_5 здійснити нарахування та виплату такого грошової винагороди.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , шляхом визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 21 січня 2023 року включно та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 21 січня 2023 року включно.

Щодо стягнення з в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн суд зауважує, що статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною третьою названої статті обумовлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом пунктів 5, 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки позивач не подав достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, надані копії медичної книжки є нечитабельні та з них неможливо встановити жодної інформації. Також з позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахував моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн, а не в іншому розмірі.

Враховуючи вищенаведене та встановлені в ході розгляду обставини справи позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia,заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі №810/2760/17.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати до матеріалів справи розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи не надано жодних документів.

Відповідно до правової позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021року у справі №640/13685/19, від 23 квітня 2021 року у справі №360/700/19, відповідно до якої склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи відсутність документального підтвердження понесених адвокатських витрат, розрахунку таких витрат, а також документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд відмовляє у стягненні з бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 243-246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 21 січня 2023 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду за період участі в бойових діях з 01 січня 2023 року по 21 січня 2023 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович