Справа № 160/31497/23
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Кучми К.С.
при секретарі судового засідання - Казаковій Л.А.
представників позивача - Селіна Д.В., Білокінь С.С.
представника відповідача - Ярличенка І.В.
представника третьої особи-1 - Дєлова В.В.
представника третьої особи-2 - Керекеша С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі адміністративну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Паркт Сервіс Группе", третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення,
Позивач 30.11.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі", з урахуванням змін та доповнень у частині:
1.1. - Розділу І Переліку "Відведені майданчики";
1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку "Спеціально обладнані майданчики".
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради було прийнято рішення № 587 від 30.11.2016 р. "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі". В подальшому, зокрема, рішеннями Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 345 від 22.02.2022 р. (викладено в новій редакції), № 872 від 11.10.2022 р., № 1132 від 22.12.2022 р., № 31-21/2 від 21.02.2023 р., № 4-11/7 від 11.07.2023 р., № 3-26/9 від 26.09.2023 р., №8-14/11 від 14.11.2023 р. було внесено зміни до вказаного Переліку. На думку позивача Перелік, що затверджений оскаржуваним рішенням є нормативно-правовим актом, адже він діє невизначений строк, поширюється на невизначене коло осіб та встановлює загальнообов`язкові правила поведінки для операторів паркування та для споживачів послуг з паркування. Крім того, дія оскаржуваного Переліку є постійною та має триваючий характер, не обмежується разовим застосуванням, встановлює загальнообов`язкові правила поведінки для невизначеного кола споживачів та операторів з паркування.
Так, ознайомившись із рішенням відповідача № 587 від 30.11.2016 року (з урахуванням внесених змін), у зв`язку з надходженням на адресу Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" звернень/заяв/листів від мешканців міста Дніпра, з проханням, зокрема, захистити їх права та законні інтереси у відносинах в частині незаконно встановлених та облаштованих майданчиків для паркування, та дійшов висновку, що спірне рішення не відповідає положенням ЗК України та ПК України. Зокрема, відповідачем в порушення вимог земельного законодавства було затверджено Перелік та в подальшому внесено в Перелік зміни, без формування та визначення меж земельної ділянки, які відведено під майданчики для паркування транспортних засобів. Тобто, відповідачем не вчинено тих дій, на підставі яких мали визначити межі землі на місцевості, цільове призначення та інші, пов`язані з цим фактом дії, зокрема, з присвоєнням їм адреси, поштової адреси чи інших ідентифікаційних дій. Тому, рішення відповідача в оскаржуваній частині, прийняте щодо невизначених земельних ділянок, розташування яких реально неможливо встановити на місці, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок під розташування на них майданчиків для паркування транспортних засобів не розроблявся, кадастровий номер, який є єдиним ідентифікатором визначення місця розташування, не присвоєний, межі та цільове призначення не встановлені. Несформованість земельної ділянки у встановленому законом порядку, відсутність факту державної реєстрації спірної ділянки, свідчить про незаконність дій відповідача щодо розпорядження нею, у тому числі щодо включення її до переліку спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів на території м.Дніпра. Вказане порушує права членів Громадської організації та невизначеного кола осіб на безкоштовне паркування (нездійснення оплати ТОВ "Паркт Сервіс Группе"), адже майданчики для паркування облаштовані не у відповідності до Закону, відповідно, розміщення та зобов`язання зі сплати грошових коштів за паркування на таких майданчиках, є протиправним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання з урахуванням вимог ст.264 КАС України.
Протокольною ухвалою суду від 22.12.2023 року задоволено клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву до 03.01.2024 року (включно).
03.01.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що єдиним законодавчим актом державного рівня, що регулює питання паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування, стали Правила паркування транспортних засобів, затвердженні постановою КМУ від 03.12.2009 р. № 1342. Ці Правила регламентують організацію та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів. Дія цих Правил поширюється на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування, а також на суб`єктів господарювання, які утримують такі майданчики. Відповідно до п.7 та п.8 Правил майданчики для паркування є об`єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів. Розміщення майданчиків для паркування за окремими адресами здійснюється у встановленому порядку органами місцевого самоврядування за погодженням з Державтоінспекцією МВС згідно із місцевими правилами забудови. Так Правилами, передбачено, що відведені майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці або дороги та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. № 1306. У даному випадку буквальне дотримання чи недотримання норми податкового законодавства, яка "віддзеркалена" в акті суб`єктів владних повноважень має значення лише у разі, якщо це впливає на процедуру адміністрування відповідного податку. Безпосереднє ж регулювання "суміжних" з податковими правовідносинами здійснюється відповідними спеціальними нормативними актами (у даному випадку постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1342 "Про затвердження Правил паркування транспортних засобів"). Отже, вказаними законодавчими актами передбачався новий порядок організації паркування транспортних засобів та відповідно, порядок справляння місцевого збору за місця для паркування.
Щодо визначення оскаржуваного рішення нормативно-правовим актом позивач зазначає, що оскаржуване рішення містить усі ознаки, що притаманні нормативно-правовому акту, адже Перелік є чинним на період оскарження, діє невизначений строк, встановлює загальнообов`язкові правила поведінки для невизначеного кола осіб (на операторів та власників/користувачів транспортних засобів, які користуються майданчиками з паркування). Отже, дія Переліку є постійною тривалий час і не обмежується його разовим застосуванням. Чинність Переліку підтверджується і тим фактом, що рішеннями Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 4-11/7 від 11.07.2023 р., № 31-21/2 від 21.02.2023 р., № 3-26/9 від 26.09.2023 р., № 8-14/11 від 14.11.2023 р. неодноразово внесено зміни до Переліку. Крім того, Переліком визначено режим роботи майданчика та період роботи майданчика, який має бути сплаченим. Тобто, у даному випадку у споживачів виникає обов`язок сплачувати грошові кошти за користування майданчиком з паркування. На відміну від рішення, про яке зазначає третя особа-1, оскаржуване у цій справі рішення має змінний характер, адже режим роботи, період оплати, та взагалі платність чи безоплатність майданчиків, що розташовані в межах Переліку постійно змінюється.
Позивачем 02.02.2024 року також надано до суду відповідь на відзив на позов, у якій зазначено, що відповідачем не вчинено тих дій, на підставі яких має бути визначено межі землі на місцевості, цільове призначення та інші, пов`язані з цим фактом дії, зокрема, з присвоєнням їй адреси, поштової адреси чи інших ідентифікаційних дій. Враховуючи специфіку оскаржуваного рішення № 587 від 30.11.2016 р. зазначає, що правові висновки Верховного Суду, підлягають врахуванню в частині користування та розпорядження земельними ділянками, які не було сформовано відповідно до чинного законодавства, виходячи з того, що у справах на які він посилається та у справі, яка є предметом розгляду, земельні ділянки не було сформовано відповідно до Закону. Разом з тим, в частині визначення нормативного чи індивідуального акту необхідно виходити у першу чергу саме зі змісту акту, що оскаржується. Окремо позивач відзначає, що наразі Перелік діє у редакції рішення № 8-14/11, що прийняте 14.11.2023 року.
Протокольною ухвалою суду від 05.02.2024 року задоволено клопотання відповідача про часткове залишення без розгляду його клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача по цій справі - ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Ухвалою суду від 05.02.2024 року задоволено клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - КП "Транспортна інфраструктура міста" ДМР. У задоволенні клопотання відповідача про залучення інших третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача по цій справі - відмовлено.
20.02.2024 року до суду від третьої особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача надійшли пояснення, в яких зазначено, що відповідач наділений правом на прийняття рішень, які регламентують розміщення та організацію роботи майданчиків для паркування транспортних засобів і такому праву кореспондує його обов`язок здійснювати контроль за їх роботою. Відповідно до п.7 Правил паркування, майданчики для паркування є об`єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів. Таким чином, відповідач не тільки має право, а й зобов`язаний здійснювати контроль за об`єктами благоустрою і зокрема майданчиками для паркування в тому числі, а також операторами таких майданчиків, в незалежності від наявності договірних відносин між органом місцевого самоврядування та оператором майданчику і ч.3 ст.40 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" визначає заходи такого контролю.
Що стосується аргументів позивача та посилання у позові на відповідні положення земельного та податкового законодавства України, третя особа-2 вказує, що ці норми місять загальні правила відведення земельних ділянок та оподаткування їх користування загальними нормами права які можуть застосовуватися до будь-яких правовідносин пов`язаних з землею. Натомість спеціальні норми права регламентують конкретні правовідносини та встановлюють порядок їх виникнення та провадження. У разі виявлення суперечностей (колізії) між положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу, застосовуються положення нормативно-правового акта, що набрав чинності пізніше, або положення того нормативно-правового акта, який встановлює спеціальні положення. Крім того нормативно-правові акти, які суперечать один одному, набрали чинності одночасно або діють одночасно, застосовуються відповідні положення Конституції України або спеціального нормативно-правового акта. Цей принцип також відображений у листі Міністерства юстиції України "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії" від 26.12.2008 р. № 758-0-2-08-19. Тобто, спеціальні норми права, та нормативно-правових актів чітко встановлюють вичерпний перелік вимог для ідентифікації майданчиків для паркування і жодним чином не підлягають розширеному тлумаченню з застосуванням загального законодавства, що зробив позивач у позові, при цьому не визначивши яким чином порушені його права як юридичної особи публічного права та недодавши до позову жодного письмового доказу окрім, рішень виконавчого комітету та сесій Дніпровської міської ради. З позову, та доданих до нього документів також вбачається, що позивача твердження про те, що звернення до суду з позовом обумовлено необхідністю захисту прав та інтересів засновників, членів громадської організації, на їх погляд не є достатньо обґрунтованими, адже, по-перше, засновники та члени такої організації могли й самостійно реалізувати своє право на звернення до суду з відповідним позовом, а по-друге, такі засновки та члени не зверталися до громадської організації за захистом своїх прав. На підставі наведеного, третя особа-2 також просить суд позов залишити без задоволення.
Протокольною ухвалою суду від 21.02.2024 року продовжено підготовче провадження до 04.03.2024 року.
Протокольною ухвалою суду від 04.03.2024 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.
Ухвалою суду від 05.04.2024 року відмовлено у задоволенні клопотань відповідача та третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити повністю.
Представники відповідача, третьої особи-1 та третьої особи-2 під час судового засідання заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи позицію представників третіх осіб, викладену усно та письмово, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради 30.11.2016 року, керуючись Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Податковим кодексом України, відповідно до листів департаменту транспорту та охорони навколишнього середовища Дніпропетровської міської ради від 05.10.2016 р. вх. № 8/3731 та від 07.11.2016 р. вх. № 8/4355, з метою забезпечення ефективного функціонування місць для паркування транспортних засобів у місті, підвищення дисципліни справляння збору за паркування та його надходження до бюджету міста, прийнято рішення № 587 "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі".
В подальшому рішеннями Виконавчого комітету Дніпровської міської ради вносились зміни та доповнення до Переліку, зокрема, рішеннями Виконавчого комітету Дніпровської міської ради: від 18.07.2017 року № 519; від 19.09.2017 року № 707; від 10.10.2017 року №762; від 14.11.2017 року № 884; від 28.12.2017 року № 1046; від 20.02.2018 року № 175; від 24.04.2018 року № 324; від 27.07.2018 року № 779; від 18.09.2018 року № 961; від 23.10.2018 року № 1038; від 22.11.2018 року № 1142; від 18.12.2018 року № 1247; від 05.02.2019 року № 108; від 19.02.2019 року № 219; від 23.04.2019 року № 398; від 21.05.2019 року № 533; від 23.07.2019 року № 745; від 27.08.2019 року № 792; від 22.10.2019 року № 1027; від 17.12.2019 року № 1394; від 18.02.2020 року № 254; від 24.03.2020 року № 349; від 23.06.2020 року № 680; від 21.07.2020 року № 794; від 01.09.2020 року № 924; від 20.10.2020 року № 1106; від 26.01.2021 року № 53; від 23.02.2021 року № 186; від 20.04.2021 року №409; від 25.05.2021 року № 553; від 22.06.2021 року № 668; від 27.07.2021 року № 810; від 21.12.2021 року № 1393; від 25.01.2022 року № 132; від 22.02.2022 року № 345; від 11.10.2022 року № 872; від 22.12.2022 року № 1132; від 21.02.2023 року № 31-21/2; від 11.07.2023 року № 4-11/7; від 26.09.2023 року № 3-26/9; від 14.11.2023 року № 8-14/11; від 06.02.2024 року № 5-6/2.
05.05.2023 року рішенням Голови Правління Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" № 5/05 створено внутрішнє структурно-координаційне утворення за напрямом діяльності Організації у сфері встановлення правил паркування транспортних засобів у м.Дніпрі, тарифів на платне паркування транспортних засобів у м.Дніпрі, та організації діяльності майданчиків для паркування у м.Дніпрі" з метою задоволення сучасних та перспективних економічних, соціальних та інших інтересів суспільства - Платформу Асоційованих членів "Захист прав у сфері паркування".
Відповідно до переліку структурно-координаційного утворення платформи асоційованих членів "Захист прав у сфері паркування" Громадської організації "Платформа Громадський Контроль", станом на 24.11.2023 року, з проханням про захист прав у сфері паркування, встановлення правил та тарифів на платне паркування транспортних засобів у м.Дніпрі та організації діяльності майданчиків для паркування у м.Дніпрі звернулося 28 членів Громадської організації, а саме: ОСОБА_7 - дата подання заяви про вступ у організацію 17.07.2023 р.; ОСОБА_8 - дата подання заяви про вступ у організацію 16.07.2023 р.; ОСОБА_9 - дата подання заяви про вступ у організацію 30.06.2023 р.; ОСОБА_10 - дата подання заяви про вступ у організацію 30.06.2023 р.; ОСОБА_11 - дата подання заяви про вступ у організацію 28.06.2023 р.; ОСОБА_12 - дата подання заяви про вступ у організацію 26.06.2023 р.; ОСОБА_13 - дата подання заяви про вступ у організацію 15.06.2023 р.; ОСОБА_14 - дата подання заяви про вступ у організацію 07.06.2023 р.; ОСОБА_15 - дата подання заяви про вступ у організацію 07.06.2023 р.; ОСОБА_16 - дата подання заяви про вступ у організацію 02.06.2023 р.; ОСОБА_17 - дата подання заяви про вступ у організацію 02.06.2023 р.; ОСОБА_18 - дата подання заяви про вступ у організацію 02.06.2023 р.; ОСОБА_19 - дата подання заяви про вступ у організацію 02.06.2023 р.; ОСОБА_20 - дата подання заяви про вступ у організацію 01.06.2023 р.; ОСОБА_21 - дата подання заяви про вступ у організацію 01.06.2023 р.; ОСОБА_22 - дата подання заяви про вступ у організацію 30.05.2023 р.; ОСОБА_23 - дата подання заяви про вступ у організацію 30.05.2023 р.; ОСОБА_24 - дата подання заяви про вступ у організацію 29.05.2023 р.; ОСОБА_25 - дата подання заяви про вступ у організацію 29.05.2023 р.; ОСОБА_26 - дата подання заяви про вступ у організацію 29.05.2023 р.; ОСОБА_27 - дата подання заяви про вступ у організацію 26.05.2023 р.; ОСОБА_28 - дата подання заяви про вступ у організацію 26.05.2023 р.; ОСОБА_29 - дата подання заяви про вступ у організацію 26.05.2023 р.; ОСОБА_30 - дата подання заяви про вступ у організацію 24.05.2023 р.; ОСОБА_31 - дата подання заяви про вступ у організацію 24.05.2023 р.; ОСОБА_32 - дата подання заяви про вступ у організацію 10.05.2023 р.; ОСОБА_33 - дата подання заяви про вступ у організацію 10.05.2023 р.; ОСОБА_34 - дата подання заяви про вступ у організацію 09.05.2023 р.
Протоколом засідання Правління Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" № 12 від 24.11.2023 року членами правління вирішено звернутися до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі" з метою захисту та відновлення порушених прав та законних інтересів членів організації Платформи Асоційованих членів (та невизначеного кола осіб) "Захист прав у сфері паркування" Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" та дійсних членів Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" за напрямом діяльності Організації у сфері встановлення правил паркування транспортних засобів у м.Дніпрі, тарифів на платне паркування транспортних засобів у м.Дніпрі, та організації діяльності майданчиків для паркування у м.Дніпрі, задоволення сучасних та перспективних економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.
Позивач вважаючи, що відповідачем в порушення вимог законодавства було затверджено Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі, звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року з урахуванням змін та доповнень у частині: 1.1. - Розділу І Переліку "Відведені майданчики"; 1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку "Спеціально обладнані майданчики".
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно із частиною 3 статті 5 КАС України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.
Відповідно до частини першої - третьої статті 1 Закону України "Про громадські об`єднання" від 22.03.2012 р. № 4572-VI (далі - Закон № 4572-VI) громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.
Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону № 4572-VI для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право:
1) вільно поширювати інформацію про свою діяльність, пропагувати свою мету (цілі);
2) звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами;
3) одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації;
4) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у розробленні проектів нормативно-правових актів, що видаються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування і стосуються сфери діяльності громадського об`єднання та важливих питань державного і суспільного життя;
5) проводити мирні зібрання;
6) здійснювати інші права, не заборонені законом.
Частиною другою статті 21 Закону № 4572-VI встановлено, що громадське об`єднання зі статусом юридичної особи має право:
1) бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства;
2) здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
3) засновувати з метою досягнення своєї статутної мети (цілей) медіа;
4) брати участь у здійсненні державної регуляторної політики відповідно до Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності";
5) брати участь у порядку, визначеному законодавством, у роботі консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів, що утворюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування для проведення консультацій з громадськими об`єднаннями та підготовки рекомендацій з питань, що стосуються сфери їхньої діяльності.
Відповідно до частин першої - третьої статті 22 Закону № 4572-VI держава забезпечує додержання прав громадських об`єднань. Втручання органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб у діяльність громадських об`єднань, так само як і втручання громадських об`єднань у діяльність органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, не допускається, крім випадків, передбачених законом. Органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування можуть залучати громадські об`єднання до процесу формування і реалізації державної політики, вирішення питань місцевого значення, зокрема, шляхом проведення консультацій з громадськими об`єднаннями стосовно важливих питань державного і суспільного життя, розроблення відповідних проектів нормативно-правових актів, утворення консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів при органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, в роботі яких беруть участь представники громадських об`єднань.
Державний нагляд та контроль за дотриманням закону громадськими об`єднаннями здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом (ч.5 ст.22 Закону № 4572-VI).
Аналізуючи наведені положення законодавства суд вважає за необхідне зазначити, що громадська організація, зважаючи на мету свого створення, може бути учасником певних правовідносин, будучи наділеним певним обсягом прав та обов`язків. Залежно від характеру цих правовідносин, їх змісту та власне правового статусу громадської організації у певних правовідносинах залежить обсяг її прав та способів їх реалізації.
Громадська організація наділена процесуальною правосуб`єктністю, тож може звертатися до суду за захистом своїх прав. Спосіб захисту в такому випадку обумовлюється предметом спору, підставами позову, обставинами, за яких виник спір, але насамперед повинен мати на меті відновити/захистити порушенні права від неправомірних рішень, дій/бездіяльності, якщо розглядати це в контексті адміністративного судочинства, суб`єктів владних повноважень у публічно-правових відносинах.
При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту другого частини першої статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов`язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.
Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 28.11.2013 року № 12-рп/2013 у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" у взаємозв`язку із положеннями пункту "г" частини 1 статті 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права" зазначено, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
Відповідно до п.2.1 Статуту Громадської організації "Платформа Громадський контроль" метою її організації, зокрема, є поновлення та захисту прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб; слідкування за неухильним додержанням посадовими особами органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вимог чинного законодавства; захист соціальних, економічних прав та інших інтересів членів Організації, споживачів товарів і послуг та інших осіб в органах державної влади, місцевого самоврядування у національних і міжнародних судах.
Згідно із п.2.2 Статуту, одним з основних напрямів діяльності Організації є захист своїх прав та законних інтересів як громадської організації споживачів, а також захист прав та законних інтересів споживачів, в тому числі, але не виключно у сфері послуг вартість яких регулюється чи встановлюється органами державної влади та органами місцевого самоврядування.
Пунктом 2.4 Статуту визначено, що Організація має право, зокрема, представляти та захищати права та законні інтереси своїх членів та інших осіб у державних органах, органах місцевого самоврядування, громадських організаціях та національних і міжнародних судах, в тому числі звертатися з позовом до суду з метою їх захисту.
Так, предметом оскарження у справі є рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі", з урахуванням змін та доповнень у частині: 1.1. - Розділу І Переліку "Відведені майданчики"; 1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку "Спеціально обладнані майданчики".
Як було зазначено вище, члени Громадської організації, які є власниками або користувачами автомобілів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 звернулися до Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" з проханням про захист прав у сфері паркування, встановлення правил та тарифів на платне паркування транспортних засобів у м.Дніпрі та організації діяльності майданчиків для паркування у м.Дніпрі.
За наслідками отриманих звернень членами Правління Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" і було вирішено звернутися до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою.
У судовому засіданні представник позивача - Голова Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" Селін Д.В. з цього приводу також зазначив, що частина земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м.Дніпрі, розміщені біля його оселі та біля офісу Громадської організації "Платформа Громадський Контроль", тому вважає, що невідповідність закріплених земельних ділянок вимогам законодавства порушує у тому числі і його права та членів організації, оскільки зобов`язує сплачувати грошові кошти за паркування, на майданчиках, які розміщені всупереч ЗК України та ПК України.
Так, у постанові Верховного Суду від 04.04.2024 року у справі № 160/7575/20 суд дійшов висновку, що оскільки предметом оскарження у справі є нормативно-правові та індивідуальні акти, які стосуються важливої соціальної теми - надання житлово-комунальних послуг у м.Дніпрі. Законність конкурсу та дотримання процедури визначення переможців є важливим для забезпечення досягнення суспільного інтересу у цій сфері. З огляду на це, визнання за громадськими організаціями права на звернення до суду у таких справах сприяє більш повному захисту суспільно-значущих інтересів.
На підставі наведеного суд вважає, що Громадська організація "Платформа Громадський Контроль", відповідно до своєї статутної діяльності, також наділена правом звертатися до суду з позовною заявою щодо оскарження рішення відповідача № 587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі".
Так, Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
У статті 1 Закону № 280/97-ВР наведено визначення, згідно з яким, виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
За приписами підпункту 8 пункту "а" частини першої статті 28 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить підготовка та затвердження переліку спеціально відведених місць для паркування транспортних засобів.
Згідно із частиною другою статті 4 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Отже, до повноважень міських рад та їх виконавчих органів, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
За викладених обставин, відповідач наділений повноваженнями щодо прийняття рішення про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності (частина друга статті 79-1 ЗК України).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (частина третя статті 79-1 ЗК України).
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частина четверта статті 79-1 ЗК України).
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина п`ята статті 79-1 ЗК України).
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (частина дев`ята статті 79-1 ЗК України).
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частина десята статті 79-1 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року № 3613-VI до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
За частиною другою статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (пункт "а" частини четвертої статті 83 ЗК України).
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений у статті 123 ЗК України.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (частина перша статті 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (абзац перший частини другої статті 123 ЗК України).

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (абзац другий частини другої статті 123 ЗК України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина третя статті 123 ЗК України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК України).

Отже, в розумінні наведених норм ЗК України рішення про передачу у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності має здійснюватися за проектом землеустрою щодо її відведення.

За положеннями абзаців першого, другого підпункту 268-1.1.2 пункту 268-1.1 статті 268-1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів, затверджується рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про встановлення збору. Таке рішення разом з переліком осіб, які уповноважені організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів, надається виконавчим органом сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, контролюючому органу в порядку, встановленому розділом I цього Кодексу.

Системний аналіз наведених положень ЗК України та ПК України дає підстави для висновку, що відведення для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів спеціальних земельних ділянок, які затверджуються переліком відповідного органу місцевого самоврядування, має здійснюватися з урахуванням норм ЗК України щодо порядку формування земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 14.1.104 пункту 14.1 статті 14 ПК України майданчики для платного паркування - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів.

Відповідно до підпункту 14.1.229 пункту 14.1 статті 14 ПК України спеціально відведені автостоянки - площа території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, яка визначається органами місцевого самоврядування із встановленням правил щодо відповідальності за збереження транспортного засобу. До спеціально відведених автостоянок можуть належати комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету з метою здійснення організації паркування транспортних засобів. Не належать до спеціально відведених автостоянок гаражі, автостоянки, власники або користувачі яких є платниками земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, а також земельні ділянки, що належать до прибудинкових територій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1342 затверджено Правила паркування транспортних засобів, відповідно до пунктів 7, 8 яких майданчики для паркування є об`єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів. Розміщення майданчиків для паркування за окремими адресами здійснюється у встановленому порядку органами місцевого самоврядування за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.

Аналогічні вимоги закріплені у пунктах 3.1 та 3.2 Правил паркування транспортних засобів на території міста Дніпра, які затвердження рішення Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року № 38/17.

В судовому засіданні встановлено, що Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі, затверджений рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 30.11.2016 р. № 587, сформований із зазначенням порядкового номеру, місцезнаходження, зазначенням кількості місць паркування, площею для паркуванням (кв.м.) та режимом роботи. Тобто, був сформований всупереч вимогам земельного законодавства - без проекту землеустрою та без визначення меж земельних ділянок, які планується для відведення під майданчики для паркування транспортних засобів, без присвоєння адрес чи інших ідентифікаційних ознак.

Відтак, спірне рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі", з урахуванням змін та доповнень, у частині: 1.1. - Розділу І Переліку "Відведені майданчики"; 1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку "Спеціально обладнані майданчики", прийняте щодо невизначених земельних ділянок, які неможливо встановити на місці їх розташування, оскільки проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок під майданчики для паркування не розроблялися, кадастровий номер, який є єдиним визначенням місця розташування, не присвоювався.

Несформованість земельних ділянок у встановленому законом порядку, відсутність факту державної реєстрації ділянок, на думку суду, свідчить про неправомірність дій відповідача щодо розпорядження ними, у тому числі щодо включення їх до переліку спеціальних земельних ділянок.

На підставі наведеного нормативного регулювання у взаємозв`язку із встановленими обставинами справи, суд дійшов висновку, що спірне рішення в оскаржуваній позивачем частині було ухвалене всепереч чинному законодавству України.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 р. у справі № 520/12022/17 у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання щодо обрання належного способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 р. у справі № 520/12022/17 зазначила, що Верховний Суд України у постанові від 08 грудня 2009 року дійшов висновку, що такий спосіб захисту (вимога про визнання акта нечинним), як випливає з системного аналізу статей 105, 162, 171 КАС України (у редакції, чинній на час її ухвалення), може стосуватися лише випадків оскарження нормативно-правових актів. Відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема, у моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням. У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 судам, зокрема, роз`яснено, що визнання ж акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Поряд із цим за принципом диспозитивності адміністративний суд може в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо обраний позивачем спосіб захисту не є достатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Так за частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Тому задля відновлення порушених прав та законних інтересів позивача доцільно враховувати конкретні обставини справи та суть правовідносин, які склалися після їх врегулювання спірним актом. Також зазначено, що скасування цього акта не тягне покладання на відповідача обов`язку вчинити необхідні дії з метою відновлення прав чи інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулась до суду.

Відповідно до п.п.1-6 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки. Такі акти не стосуються якогось одного суб`єкта правовідносин і розраховані на багаторазове застосування.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

На підставі наведеного суд доходить висновку, що спірне рішення "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі", не містить в собі ознак нормативно-правового акта, визначення якого наведене вище. За своєю видовою ознакою, суттю, конкретним змістом, правовою природою спірне рішення має ознаки акта, в основі якого лежить зафіксована у виді документа (акта) діяльність із застосування норми права стосовно конкретного природного об`єкта, фактично ідентифікованого об`єкта нерухомості, яким у цій справі є певна частина комунальної власності органу місцевого самоврядування, що має певне цільове призначення.

Водночас треба зазначити, що хоча цей акт не має ознак нормативності, це не означає, що змінюються правила, порядок, повноваження і обов`язок органу місцевого самоврядування ухвалювати рішення про відведення земельних ділянок під майданчики для паркування з дотриманням вимог земельного та іншого, пов`язаного з ним, законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 р. у справі № 520/12022/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки судом встановлено, що оскаржуване рішення, не є нормативно-правовим актом, тому при розгляді даної справи у суду відсутні підстави для застосування норм ст.265 КАС України та визнання нечинним оскаржуваного рішення. Разом з тим, було встановлено, що спірне рішення ухвалене із порушенням вимог чинного законодавства, а тому суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року "Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі", з урахуванням змін та доповнень у частині: 1.1. - Розділу І Переліку "Відведені майданчики"; 1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку "Спеціально обладнані майданчики".

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду, тому судовий збір у розмірі 1 342 грн. (2 684 грн. : 2) підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 року «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, у м.Дніпрі», з урахуванням змін та доповнень у частині:

1.1. - Розділу І Переліку «Відведені майданчики»;

1.2. - Майданчиків, які розташовані у центральній частині міста Розділу II Переліку «Спеціально обладнані майданчики».

У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (пр.Дмитра Яворницького, буд.75, м.Дніпро, 49000, код ЄДПОУ 04052092) на користь Громадської організації «Платформа Громадський Контроль» (вул.Ульянова, буд.24, оф.9, м.Дніпро, 49000, ) судові витрати по справі у розмірі 1 342 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 29.04.2024 року.

Суддя К.С. Кучма