Справа № 420/33922/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/33922/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу адвоката Буженка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року, прийняте у складі суду судді Тарасишиної О.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив суд:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 13.03.2023 року про направлення його на військово-лікарську комісію протиправною;

- визнати бездіяльність Вйськової частини НОМЕР_1 щодо ненаправлення на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 протиправною;

- направити ОСОБА_1 на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби до військово-медичного клінічного центру південного регіону ( АДРЕСА_1 ).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвоката Буженко Юрій Сергійович звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_1 , в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд при ухваленні рішення не врахував факту перебування позивача у заздалегідь гірших умовах перед суб`єктом владних повноважень в особі військової частини, суттєвих складнощів в умовах перебування у безпосередній близькості до зони бойових дій підрозділу військової частини отримати докази вручення відповідного рапорту, а також того факту, що підставою для направлення на ВЛК є не тільки рапорт військовослужбовця а й наявність достатніх підстав для того аби вважати, що військовослужбовець за станом здоров`я не може в подальшому проходити військову службу. Посилаючись на положення пункту 6.4 Положення про військово-лікарську комісію в Збройних Силах України, апелянт стверджує, що ВЛК може бути призначено не лише за рапортом військовослужбовця, а у зв`язку із виявленням у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють у воєнний час непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

На думку апелянта, ані відповідач, ані суд не спростували, що ОСОБА_1 за станом свого здоров`я не потребує ВЛК, при цьому позивач за період своєї військової служби в тому числі з моменту початку повномасштабної війни, її взагалі не проходив. Апелянт вважає, що суд проігнорував вимоги п. 22.12 вказаного Положення, де зокрема вказано, що постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду. Таким чином, на думку апелянта, суд грубо помилився у причинно-слідчому зв`язку між необхідністю подання рапорту військовослужбовця та обов`язком призначення ВЛК з боку відповідача, а також не врахував особливостей та повноти норм Закону, які регулюють виниклі правовідносини.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був мобілізований на військову службу під час дії правового режиму воєнного стану та проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді гранатометника 2 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти з 06 березня 2023 року.

Згідно висновків службового розслідування, викладених у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 05 квітня 2023 року №275, визнано ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину з 13 березня 2023 року.

Водночас, 13 березня 2023 року позивачем засобами поштового зв`язку було направлено до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про направлення на військово-лікарську комісію.

Матеріали справи свідчать, що зазначений рапорт відповідачем отриманий не був, поштова кореспонденція повернулась відправнику із позначкою - за закінченням терміну зберігання.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на рапорт та не направлення на ВЛК, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що рапорт позивача був належним чином отриманий відповідачем, суд констатує відсутність протиправної правової поведінки відповідача, оскільки не підтверджено вчинення ним будь-якої дії або бездіяльності по суті рапорту позивача.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 р. №2232-ХІІ.

Відповідно до частини 10 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 р. №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 року за №1109/15800 (далі - Положення №402 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1.1. глави 1 розділу І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до підпункту пункту 6.1. глави 6 розділу II Положення №402, направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться:

а) військовослужбовців строкової служби: командирами військових частин, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комісарами, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, а осіб, які перебувають на обстеженні та лікуванні у цивільному лікувально-профілактичному закладі психіатричного профілю, крім того, - головними лікарями цих закладів;

б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Пунктом 6.4 глави 6 розділу II Положення №402 встановлено, що у разі виявлення під час обстеження або лікування у військовому лікувальному закладі у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють у мирний час непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час (пункти "а", "б" статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), у воєнний час - непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника військового лікувального закладу на підставі подання начальника лікувального відділення, у якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом начальника військового лікувального закладу.

Відповідно до пунктів 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 р. №124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Верховним Судом неодноразово викладалась правова позиція, відображена зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №800/304/17, згідно якої як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що рапорт позивача був належним чином отриманий відповідачем, поштова кореспонденція повернулась відправнику із позначкою - за закінченням терміну зберігання. За таких обставин, суд вірно констатував відсутність протиправної правової поведінки відповідача, оскільки не підтверджено факт отримання рапорта позивача.

Щодо посилань апелянта, що підставою для направлення на ВЛК є не тільки рапорт військовослужбовця а й наявність достатніх підстав для того аби вважати, що військовослужбовець за станом здоров`я не може в подальшому проходити військову службу, суд зазначає, що питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями військово-лікарської комісії, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу. Отже, надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступень придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на вимоги пункту 6.4 глави 6 розділу II Положення №402, позаяк матеріали справи не містять жодних доказів як обстеження позивача у військовому лікувальному закладі, так і направлення на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника військового лікувального закладу на підставі подання начальника лікувального відділення, у якому обстежується (лікується) військовослужбовець.

Щодо посилань апелянта, що позивач за період своєї військової служби в тому числі з моменту початку повномасштабної війни, взагалі не проходив ВЛК, колегія суддів зазначає, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, водночас жодних доказів наведених вище обставин матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Буженка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко