Справа № 140/18739/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/18739/23 пров. № А/857/25200/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року (головуючий суддя Волдінер Ф.А., м.Луцьк) у справі №140/18739/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

05.07.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частинні доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02,2018 на суму 82 370,83 грн з урахуванням дати розрахунку 31.01.2022 року та за період 01.03.2018 по 01.06.2021 на суму 49 755,66 грн з урахуванням дати розрахунку 04.05.2023 року та на суму 106307,11 грн з урахуванням дати розрахунку 24.05.2023 року, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Позов обґрунтовує тим, що наказом відповідача був звільнений з військової служби з 01.06.2021, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Поряд з тим, відповідач здійснив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із затримкою: 31.01.2022 виплачено заборгованість у розмірі 82370,83 грн та 04.05.2023 у сумі 49755,66 грн, а 24.05.2023 - у сумі 106307,11 грн за період з 01.03.2018 по 01.06.2021. Позивач вважає, що відповідно до положень Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення. Однак, відповідач при несвоєчасній виплаті індексації грошового забезпечення не нарахував та не виплатив йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати (з 01.01.2016 по 01.06.2021).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року адміністративним позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та з 01 березня 2018 року по 01 червня 2021 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та за період з 01 березня 2018 року по 01 червня 2021 року (з 01 січня 2016 року по день фактичної сплати відповідних сум індексації та з 01 березня 2018 року по день фактичної сплати відповідних сум індексації).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що при виключенні позивача зі списків особового складу та усіх видів грошового забезпечення із позивачем проведено повний розрахунок з дотриманням чинного на той момент законодавства. Зауважує, що жодних заперечень щодо розрахунку від ОСОБА_1 не надходило. Разом з тим, Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання рішень суду (справи №140/6860/22, №140/4815/22), позивачу здійснено повний розрахунок, зокрема: 28.01.2022 - у сумі 83625,21 грн, 03.05.2023 у сумі 50513,36 грн та 23.05.2023 у сумі 107 926,00 грн. Оскільки зобов`язання з виплати сум індексації встановлені з моменту набуття законної сили рішеннями суду у зазначених справах, то вимога позивача щодо виплати компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки факт несвоєчасного нарахування та виплати доходів на момент звільнення у запас відсутній. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Наказом Військової частини НОМЕР_1 від 01.06.2021 №111 ОСОБА_1 , звільненого наказом начальника Регіонального центру радіоелектронної розвідки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 28.05.2021 №18-РС у запас на підставі підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 01.06.2021.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 у справі №140/6860/21, яке набрало законної сили 30.12.2021, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Крім того, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №140/4815/22, яке набрало законної сили 24.04.2023, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням раніше виплачених сум) індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.06.2021 включно із урахуванням абзаців 4, 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

На виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/6860/21 та №140/4815/22 Військова частина НОМЕР_1 здійснила ОСОБА_1 виплату належних сум індексації грошового забезпечення: за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у сумі 82 370,83 грн 31.01.2022 (платіжне доручення від 28.01.2022 №25); за період з 01.03.2018 по 01.06.2021 у сумі 49 755,66 грн 04.05.2023 (платіжна інструкція від 03.05.2023 №215) та у сумі 106 307,11 грн 24.05.2023 (платіжна інструкція від 23.05.2023 №242). Нарахування та виплата позивачеві індексації за вказані періоди підтверджується також розрахунково-платіжними відомостями.

На звернення позивача щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, відповідач листом від 21.06.2023 №425 повідомив, що на виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду у справах №140/6860/20 та №140/4815/22, нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 83 625,21 грн та 158 439,45 грн відповідно; інших зобов`язань, у тому числі щодо виплати компенсації втрати частини доходів, рішення суду не містить.

Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (Порядок №159).

Відповідно до статтей 1, 2 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Згідно з статтями 3 та 4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Норми Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.

Відповідно до статті 6 Закону №2050-ІІІ, пункту 7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд вказує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі індексації. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Вказане нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункту 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.04.2021 у справі №465/322/17, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20 та ряду інших (постанови від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а).

Абзацом сьомим пункту 4 Порядку №1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує, що виплату належних ОСОБА_1 сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.06.2021 останній отримав 31.01.2022, 04.05.2023 та 24.05.2023, тобто, виплата проведена за відповідний період несвоєчасно. Посилання апелянта на те, що нараховані позивачу на виконання рішення суду кошти були виплачені своєчасно, є безпідставним, оскільки компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (зокрема, нарахованих сум індексації), а не виконання рішення суду. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №674/22/17. Таким чином, відповідач в порушення приписів Закону №2050-ІІІ, абзацу сьомого пункту 4 Порядку №1078, Порядку №159 у зв`язку із несвоєчасною виплатою індексації виплату компенсації втрати частини доходів не здійснив, як і не зробив цього після звернення позивача за вирішенням цього питання.

Враховуючи вищенаведені вище норми права, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.06.2021, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період (за весь час затримки виплати по день фактичної виплати індексації) відповідно до Закону №2050-ІІІ, Порядку №159.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року у справі № 140/18739/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний