Справа № 320/19785/23
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року № 320/19785/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

До Київського окружного адміністративного суду звернулася гр. ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в частині неврахування до стажу судді для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 3 років роботи на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді, період роботи ОСОБА_1 на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002, що складає 3 роки;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді, виходячи з розрахунку 56 % суддівської винагороди судді, починаючи з 10 травня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі Рішення ВРП від 09 травня 2023 року № 471/0/15-23 її звільнено з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. Органи Пенсійного фонду України зобов`язані виплачувати суддям у відставці довічне грошове утримання в розмірі, яке визначено чинним законодавством. Відповідачем при встановленні відповідних виплат позивачці на порушення вимог закону не враховано частину існуючого у неї стажу, який дає їй право на відставку. Указаний стаж у позивачки складає 23 роки 5 місяців 29 днів, до яких зараховується: 20 років 4 місяці 22 дні стажу на посаді судді; 3 роки стажу професійної діяльності, вимога щодо якого була визначена законом та надає право для призначення на посаду судді відповідно до частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» № 2509-VIII від 12.07.2018 (далі - Закон № 2509-VIII).

На думку позивачки розмір щомісячного довічного утримання судді у відставці їй повинен обчислюватись зі стажу повних 23 роки. Саме такий стаж був визначений компетентним органом, до повноважень якого належить рх визначати цей стаж - Вищою радою правосуддя, а також зазначений у довідці про розрахунок стажу для обчислення довічного грошового утримання судді у відставці, виданій за останнім місцем роботи. Відповідач при встановленні позивачці виплат довічного грошового утримання обмежився врахуванням тільки 20 повних років стажу на посаді судді. При цьому, не враховано період роботи ОСОБА_1 на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002, що складає 3 роки.

Позивачка вважає, що такі дії відповідача порушують її право на належне (визначене законом) довічне грошове утримання судді у відставці, порушують встановлені Конституцією України гарантії незалежності суддів і допущені з перевищенням повноважень відповідача, який не взяв до уваги частину стажу, який визначено компетентним органом з урахуванням вимог закону.

Відповідачем відзиву на позовну заяву до суду не подано.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.06.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що за три роки до призначення на посаду судді, а саме з 09.11.1999 по 08.11.2002 ОСОБА_1 працювала на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги, що підтверджено копією її трудової книжки.

Указана діяльність є професійною діяльністю, вимога щодо якого була визначена законом та надавала ОСОБА_1 право для її призначення на посаду судді.

Указом Президента України від 14 жовтня 2002 року № 926/2002 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Дніпровського районного суду міста Києва строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 296-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді апеляційного суду міста Києва безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 21 жовтня 2010 року № 2639-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Указом Президента України від 10 листопада 2017 року № 357/2017 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд.

20 квітня 2023 року до Вищої ради правосуддя надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення її з посади судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді у відставку.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 травня 2023 року № 471/0/15-23 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. Цим рішенням установлено, що за результатами вивчення доданих до заяви документів щодо наявності у судді ОСОБА_1 відповідного стажу для звільнення у відставку, а саме: актів про призначення, обрання на посаду судді, копій трудової книжки, диплому довідки про роботу на посаді судді встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає їй право на відставку, підлягають зарахуванню: строк роботи на посаді судді - 20 років 6 місяців 25 днів, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки. Отже, станом на дату ухвалення рішення загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку, становить 23 роки 6 місяців 25 днів.

Наказом Голови Верховного Суду від 09 травня 2023 року № 1346-к суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Верховного Суду у зв`язку із відставкою на підставі рішенням Вищої ради правосуддя від 09 травня 2023 року №471/0/15-23.

Позивачка надала суду також розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 від 09.05.2023 № 54/0/11-23 та довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 09.05.2023 № 193.

Усі вказані акти, розрахунки та документи ОСОБА_1 подала також до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням Головного_управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 26.05.2023 №11 ОСОБА_1 призначено щомісячне , довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50 % від заробітку працюючого судді на відповідній посаді.

Відповідні дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві свідчать про те, що відповідач призначив позивачці щомісячне довічне грошове утримання судді, виходячи з її стажу у 20 років 4 місяці 22 дні.

Відповідач не визнає права позивачки на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді, виходячи з її стажу у 23 роки 6 місяців 25 днів, що підтверджено, зокрема відповіддю Головного управління Пенсійного фонду . України в м. Києві від 01.06.2023 року.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, вчиненими з перевищенням його повноважень, такими, що обмежують її конституційні гарантії належного суддівського забезпечення та такими, що не відповідають закону, позивачка звернулась до суду із цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № З-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України також висловлював аналогічні позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях від 24.06.1999 № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20.03.2002 №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій та гарантій), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії та щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).

З огляду на викладене конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справах №713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11.12.2018 у справі №522/5168/17, від 22.10.2020 у справі №420/1234/19.

Крім того, що Конституція України у частині другій статті 19 закріплює правило, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними та незаконними і відповідно - підставою для притягнення таких суб`єктів до відповідальності.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20.04.2021 у справі №344/5707/19.

Згідно з пунктом 4 частини шостої статті 126 Конституції У країни підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку.

Органом державної влади, до повноважень якого віднесено визначення загального стажу роботи судді, який дає їй право на відставку, є Вища рада правосуддя.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 травня 2023 року № 471/0/15-23 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Цим рішення Вища рада правосуддя встановила, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку, становить 23 роки 6 місяців 25 днів, до якого зараховується: строк роботи на посаді судді - 20 років 6 місяців 25 днів, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), наявність якого відповідно до вимог закону надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки.

Це рішення Вищої ради правосуддя є чинним. Доказів протилежного учасниками справи не надано.

До повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не віднесено визначення загального стажу роботи судді, який дає їй право на відставку і який визначає рівень щомісячного довічного грошового утримання судді.

Відповідно до статті 116 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Згідно із частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів», зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року № 4015-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів», до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражі в України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Частиною другою статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018 року) встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Системний аналіз вказаної норми в п взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів» (у редакції, чинній станом на 14 жовтня 2002 року) на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

З огляду на зазначене право на зарахування стажу роботи в галузі права тривалістю три роки мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими Законом України «Про статус суддів» на день їх обрання.

Саме така правова позиція покладена в основу рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від ЗО травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Після доповнення статті 137 Закону №1402-VIII частиною другою (в редакції Закону № 2509-VIII від 12.07.2018) Вища рада правосуддя, Верховний Суд, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Рада суддів України, Державна судова адміністрація України, Національна школа суддів України видали спільного листа від 05.11.2018р. (№41783/0/9-18, №2664/0/2-18, №01-6757/18, №9рс- 1112/18, №1-22433/18, №02/3878) «Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді» з метою роз`яснення нових положень ч.2 ст.137 Закону № 1402- VIII. У даному листі зазначено: «...при призначенні (обранні) суддів на посаду вперше до кандидатів на посади суддів застосовувалися різні вимоги, які діяли на момент такого призначення (обрання). Зокрема, вимоги, визначені Законом СРСР від 04.08.1989 №328-1 "Про статус суддів в СРСР", діяли з 01.12.1989 до 10.02.1993 при обранні суддів на посаду вперше.

Статтею 8 Закону № 328-1 встановлювалось, що народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років. Відтак, право на зарахування стажу роботи за юридичною спеціальністю два роки мають судді, яких було обрано на посаду суддів вперше згідно з вимогами, встановленими Законом № 328-1 на день їх обрання. Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII Закону № 1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). При цьому будь-яких обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом № 1402-VIII не встановлено. Передбачені частиною другою статті 137 Закону №1402-VIII положення щодо зарахування (перерахунок) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді здійснюються з дати набрання чинності Законом № 2509-VIII, тобто з 05.08.2018.»

В довідці про стаж, виданій позивачці судом при звільненні, зазначено про наявність у неї стажу на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002.

У постанові від 16.07.2021 у справі № 200/9113/20-а Верховний Суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким позов в частині вимог про покладення на відповідача зобов`язання зарахувати до страхового стажу судді два роки стажу (досвіду) роботи адвокатом із підвищенням загального відсотку для обчислення розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці, та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного утримання судді у відставці, виходячи із обрахунку стажу з урахуванням двох років стажу роботи адвокатом згідно ч.2 ст. 137 Закону № 1402-VIII. Верховний Суд в постанові зазначив, що, задовольняючи позов в цій частині, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

У постанові від 09.11.2018 у справі № 607/8146/17 Верховний Суд зробив, зокрема, висновок, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 (справа №344/570749).

Наведене свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, додатково трьох років роботи в галузі права, якими є її робота на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002.

Таким чином, загальний стаж, який має враховуватись при призначенні позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, включає в себе:

23 роки 6 місяців 25 днів безперервного стажу роботи на посаді судді, з яких:

20 років 6 місяців 25 днів - строк роботи ОСОБА_1 на посаді судді;

3 роки - робота ОСОБА_1 на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем при визначенні позивачці щомісячного довічного утримання судді у відставці взято до уваги лише частину стажу роботи на посаді судді, та не враховано наявний у позивачки і підтверджений документами стаж, що дає право на відставку і повинен враховуватись при обчисленні розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці, який становить повних 23 роки.

Виходячи з викладеного, дії відповідача щодо неврахування позивачці до загального стажу для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці її роботу на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002, а також щодо відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням даного стажу є протиправними, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок призначеного позивачці щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зі стажу 23 роки, з урахуванням роботи на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002 та здійснити виплату сум донарахованого щомісячного довічного утримання судді у відставці з урахуванням вже виплачених позивачу сум.

Перерахунок розміру щомісячного довічного утримання відповідач зобов`язаний здійснити з 10 травня 2023 року, тобто з моменту звернення позивачки за призначенням їй щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Відповідно до частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Таким чином, перерахунок і виплата ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді має бути здійснена, виходячи з розрахунку 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 10 травня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У справах Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та Серков проти України (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачкою за подання позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 147,20 грн, що підтверджується квитанцією.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено, судові витрати підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Керуючись статтями 9, 14,72-78,90, 139, 143,242-246, 250, 251,255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при призначенні довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в частині неврахування до стажу судді для визначення розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці 3 років роботи ОСОБА_1 на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, який дає право на щомісячне грошове утримання судді, період роботи ОСОБА_1 на посадах заступника начальника центру, начальника центру по виплаті пенсій і допомоги Київського об`єднаного центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомоги з 09.11.1999 по 08.11.2002, що складає 3 роки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді, виходячи з розрахунку 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 10 травня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.