Справа № 120/16237/23
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 120/16237/23

адміністративне провадження № К/990/14784/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі №120/16237/23 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури, в якому просив:

- визнати протиправними дії Вінницької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із посади та органів прокуратури з 27 січня 2023 року по 27 липня 2023 року включно;

- стягнути з Вінницької обласної прокуратури на свою користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з виплати вихідної допомоги при звільненні, але не більш як за шість місяців в сумі 52496,55 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року, позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Вінницької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 27 січня 2023 року по 27 липня 2023 року.

Зобов`язано Вінницьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з посади в сумі 53717,40 грн (п`ятдесят три тисячі сімсот сімнадцять гривень сорок копійок).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької обласної прокуратури.

17 квітня 2024 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга відповідача на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник вказує, що судами першої та апеляційної інстанції невраховано висновків Верховного Суду щодо порядку застосування положень статей 116, 117 КЗпП України при вирішенні спорів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18 та належним чином не застосовано принцип співмірності, що призвело до безпідставного стягнення суми середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі, яка в 6 разів перевищує суму вихідної допомоги.

Проте, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Верховний Суд зауважує, що правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

В даному випадку не можна визнати подібними правовідносини у цій справі та у справах №761/9584/15-ц, №821/1083/17, №825/325/16, №524/1714/16-а, №806/2473/18, вказаних відповідачем, оскільки спірні правовідносини регулюються різними редакціями статті 117 КЗпП України. Як вбачається з оскаржуваних, судових рішень судами попередніх інстанцій була застосована стаття 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року.

Також скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про те, що судами попередніх інстанцій застосовано статтю 2 КАС України без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 щодо критеріїв оцінки поводження суб`єкта владних повноважень як бездіяльності.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку.

Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Всупереч зазначеному, скаржник лише в загальному послався на застосування судами статті 2 КАС України та процитував уривок з постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, не зазначивши при цьому помилку судів попередніх інстанцій щодо застосування цієї норми та фактично висловив незгоду із прийнятими у справі судовими рішеннями та не зазначив чому, на його думку, суди повинні були застосувати ці висновки під час розгляду цієї справи, обставини якої мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для неї, що не є належним обґрунтуванням підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує, що відсутні висновки щодо застосування у правовідносинах щодо виплати прокурору, звільненому на підставі пп. 2 п. 19 розд. II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» у зв`язку з рішенням кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових гарнізонів (на правах місцевих) про неуспішне проходження атестації, суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116,117 КЗпП України:

- частин першої, третьої статті 373 розділу IV «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» КАС України щодо виконання судового рішення на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції;

- частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» щодо виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів;

- пункту 3 «Порядку виконання рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року, щодо виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників на підставі виконавчих документів органами Казначейства.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен не лише чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, але також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Проте, суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин у вказаній справі не застосовували частини першу, третю статті 373 КАС України, частину другу статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», пункт 3 «Порядку виконання рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» та відповідно оцінку вказаним нормам в оскаржуваних судових рішеннях не надавали, а відтак посилання скаржника не необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм є необґрунтованими.

Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.

Слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Окрім цього, аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2024 року у справі №120/16237/23 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур