Справа № 460/52273/22
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/52273/22 пров. № А/857/317/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року (головуючий суддя Поліщук О.В., м. Рівне) у справі № 460/52273/22 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В:

23.12.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 до бюджету податковий борг з орендної плати з фізичних осіб у сумі 33930,24 грн.

Позов обґрунтовує тим, що за відповідачем обліковується заборгованість по податках і зборах в загальній сумі 33930,24 грн. У зв`язку з несплатою протягом строків, встановлених пунктом 57.1 статті 57 ПК України, вказані зобов`язання набули статусу податкового боргу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року адміністративним позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 до бюджету податковий борг з орендної плати з фізичних осіб в сумі 33930,24 грн. та перерахувати на рахунок UA0017527 Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, код ЄДРПОУ одержувача 38012494, одержувач: ГУК у Рівненській області/Рівне міськтг/18010900.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що за змістом рішення суду від 03.05.2023 незрозуміло, на якій підставі позивач заявляє позовні вимоги щодо податкового боргу за межами трьох річної позовної давності (вимоги ст. ст. 257; 267 ЦК України ), а суд при цьому не перевірив, чи були підстави для позивача заявляти вимоги щодо податкового боргу за період 2017-2019 років. Також за змістом рішення суду від 03.05.2023 незрозуміло, на яких підставах позивач перебрав на себе обов`язки орендодавця - Рівненської міської ради, адже впродовж періоду з березня 2014 року і до даного часу відповідач не користується земельною ділянкою, що була надана в оренду в грудні 2006 року. Також, з 2014 року і по даний час відповідачем не сплачувалась щорічна орендна плата ( будь-яких рахунків Рівненська міська рада з 2014 року і по грудень 2023 року апелянту або комусь з «бувших Орендарів» - не надсилала ). Тому вважає, що Рівненська міська рада, яка отримала заяву ще в листопаді 2014 року, не надсилала ніяких листів та повідомлень впродовж більше 3 (трьох ) років, і до грудня 2023 року, починаючи з листопада 2014 року, «погодилась про припинення Договору оренди землі від 28.12.2006 року шляхом його розірвання ...за взаємною згодою сторін» - пункт 37 Договору. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

12.03.2024 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що у даній судовій справі суд першої інстанції з`ясував усі питання, що стосувалися предмету спору, дослідив усі наявні у справі докази та надав їм належну оцінку. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

26.03.2024 відповідачем до суду подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023року у справі №460/52273/22 порушує конституційні права ОСОБА_1 та суперечить нормативно-правовим документам, що захищають права людини, інвалідів, таких як: Конституція України (ст.3, 48), ратифіковані Україною Європейська Конвенція з прав людини та Конвенція про права осіб з інвалідністю.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Згідно інтегрованої картки платника податків за відповідачем обліковується заборгованість з орендної плати з фізичних осіб в загальній сумі 33930,24 грн.

Дана заборгованість виникла на підставі винесених податкових повідомлень-рішень від № від 07.07.2017, № -1716 від 30.06.2018, № -1716 від 30.06.2019, № 32964-5005-1716 від 30.03.2020, № -1712 від 28.07.2021, які були направлені на адресу відповідача у порядку статті 59.1 ПК України, що підтверджується копіями конвертів з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У зв`язку з несплатою відповідачем грошових зобов`язань, позивачем 07.12.2020 було винесено податкову вимогу форми «Ф» № 16326-13, яку надіслано рекомендованим листом, однак відправлення повернулося на адресу позивача.

У контексті обставин цієї справи зміст спірних правовідносин зводиться до несплати відповідачем узгодженої суми податкових зобов`язань в добровільному порядку протягом встановлених Податковим кодексом строків, яка набула статусу податкового боргу, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Стаття 67 Конституції України передбачає обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України від 02.12.2010 № 2755-VІ (ПК України) передбачено обов`язок платників податків сплачувати податки та збори у строки та в розмірах, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Грошове зобов`язання платника податків відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пунктом 57.3 статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1- 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

За правилами, визначеними пунктом 59.5 статті 59 ПК України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Колегія суддів зазначає, що за відповідачем рахується заборгованість на підставі не сплачених податкових зобов`язань за податковими повідомленнями-рішеннями в загальній сумі 33930,24 грн.

Наявними матеріалами справи підтверджено, що відповідачу було виставлено податкову вимогу форми податкову вимогу форми «Ф» № 16326-13 від 07.12.2020, яку надіслано рекомендованим листом та вручено платнику податків, що свідчить про виконання контролюючим органом вимог пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України. Зазначена податкова вимога залишилась без належного виконання.

На час розгляду справи судом, податковий борг відповідача в сумі 33930,24 грн. підтверджено витягом з інтегрованої картки платника податків.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідач податкові повідомлення-рішення в судовому порядку не оскаржував. Докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до приписів статті 56 ПК України грошові зобов`язання є узгодженими та підлягали до сплати відповідачем у строк, встановлений пунктами 57.3 статті 57 ПК України. Колегія суддів вказує, що на момент розгляду справи позивачем доведено правомірність заявлених вимог, доказів сплати чи часткового погашення заборгованості зазначеної вище суми податкового боргу апелянтом суду не надано, тому зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, а також виходячи з конституційного принципу обов`язковості сплати податків і зборів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення з відповідача податкового боргу в сумі 33930,24 грн.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 травня 2023 року у справі № 460/52273/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний