Справа № 990/12/24
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 990/12/24 (провадження № 11-38заі24), ухваленої за результатами перегляду ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 990/12/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним та скасування рішення.
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 20 липня 2023 року № 738/0/15-23 «Про затвердження висновку члена ВРП про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя».
Ухвалою від 15 січня 2024 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду позовну заяву залишив без руху та надав позивачу строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.
31 січня 2024 року на виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку звернення до суду.
На обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначив про те, що він дізнався про прийняття ВРП оспорюваного рішення з листа Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 грудня 2023 року, в будь-який інший спосіб це рішення не отримував та не ознайомлювався з його змістом раніше. Крім того позивач наполягав на відсутності у нього обов`язку дізнаватися про наявність рішення за результатом розгляду його звернення з офіційного вебсайту ВРП. Водночас позивач зауважив, що з огляду на те, що повідомлення про втручання в діяльність судді, висновок за результатами розгляду якого затверджено оспорюваним рішенням, він подав ще у липні 2020 року і протягом трьох років воно не було розглянуто, тому він перестав перевіряти вебсайт ВРП на предмет розгляду цього звернення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 12 лютого 2024 року, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2024 року, повернув позивачеві його позовну заяву разом із доданими до неї документами, вказавши, що заяву подано з порушенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, а підстави його пропуску визнав неповажними.
Основні мотиви, викладені у рішенні суду першої інстанції та постанові Великої Палати Верховного Суду
Ухвалу від 12 лютого 2024 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду мотивував тим, що позивач звернувся до Верховного Суду з вимогою про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 20 липня 2023 року № 738/0/15-23 засобами поштового зв`язку 8 січня 2024 року, тобто з пропуском трицятиденного строку звернення до адміністративного суду, встановленого статтею 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Суд першої інстанції указав на загальновідомість факту відновлення роботи ВРП у січні 2023 року після тривалої перерви, зауваживши, що спірне рішення опубліковано на офіційному вебсайті ВРП і доступ до такої інформації є вільним. У цьому контексті суд першої інстанції зазначив, що позивач не міг не усвідомлювати, що раніше подане ним повідомлення буде розглянуто ВРП, однак не надав доказів того, що він цікавився розглядом свого повідомлення з моменту його подання до ВРП та звернення до суду із цією позовною заявою.
Суд першої інстанції також зазначив, що у своїй заяві позивач не навів обґрунтування причин неможливості ознайомитися зі спірним рішенням на офіційному вебсайті ВРП та не надав доказів існування причин (явищ, дій), які б могли об`єктивно завадити йому оскаржити рішення ВРП у визначений законом строк.
У підсумку суд першої інстанції виснував, що позивач не навів переконливих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказували б на його бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їхнього захисту.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що саме позивач як особа, яка ініціювала процес з метою захисту своїх прав та інтересів, має бути зацікавленим у тому, щоб бути вчасно обізнаним про наслідки розгляду його повідомлення. Водночас триваюча пасивна поведінка позивача, з урахуванням наявності у нього об`єктивної можливості дізнатися про стан розгляду його повідомлення, за висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, не свідчить про намагання позивача дотриматися строку звернення до суду в разі оскарження рішення, ухваленого за наслідками його розгляду.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач як у заяві про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений законом строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказували б на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. За висновком Великої Палати Верховного Суду, пропуск строку звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
Велика Палата Верховного Суду, як і суд першої інстанції, виснувала, що позивач міг звернутися до суду із цим позовом у строки, визначені статтею 35 Закону № 1798- VIII, оскільки можливість ознайомитися зі змістом спірного рішення ВРП з метою реалізації права на його оскарження залежала виключно від його волевиявлення й поведінки.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
На моє переконання, суд першої інстанції та більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли передчасного висновку про наявність підстав та умов, за яких позовна заява підлягала поверненню позивачеві, з огляду на таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП.
За змістом частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Так, частиною першою статті 35 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Як визначено статтею 118 КАС України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
При цьому, за загальним правилом, початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 73 Закону № 1798-VIII визначено заходи, які може вживати ВРП з метою забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя з власної ініціативи, за зверненням судді, судів, органів та установ системи правосуддя.
Згідно з пунктами 23.1, 23.5 глави 23 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 520/0/15-17, (далі - Регламент) питання про необхідність вжиття заходів з метою забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя Рада розглядає за зверненнями суддів, судів, органів та установ системи правосуддя (далі - звернення), а також із власної ініціативи.
Якщо під час підготовки питання до розгляду загрозу незалежності суддів та авторитету правосуддя усунуто, а наслідки дій (бездіяльності), зазначені у пунктах 1 - 3 частини першої статті 73 Закону, не викликають необхідності вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, член Ради складає висновок про відсутність підстав для вжиття таких заходів.
Висновок члена Ради про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя затверджується рішенням Ради.
Копія висновку члена Ради про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя разом із витягом із рішення Ради про його затвердження надсилається судді.
Отже, нормами Регламенту зобов`язано ВРП надіслати судді витяг з її рішення, яким затверджено висновок члена Ради про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя.
Водночас варто зауважити, що приписами Регламенту не передбачено оприлюднення ВРП на її на офіційному вебсайті такого рішення.
Ураховуючи викладене вище не можу погодитися із висновками як суду першої інстанції, так і більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, щодо невчинення позивачем усіх необхідних і можливих дій, які вказували б на його бажання реалізувати процесуальні права з метою їх захисту, оскільки факт оприлюднювати ВРП на її на офіційному вебсайті спірного рішення не звільняє Раду від обов`язку надіслати це рішення позивачу. Разом з цим доказів щодо отримання позивачем спірного рішення, яке направлялося йому ВРП, матеріали справи не містять.
Крім того, враховуючи те, що Регламентом не передбачено оприлюднення ВРП на її на офіційному вебсайті рішення про затвердження висновку члена Ради про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, також не можу погодитися із висновком більшості суддів Великої Палати Верховного Суду щодо пасивності поведінки позивача через об`єктивну можливість дізнатися про стан розгляду його повідомлення з вебсайту ВРП.
За такого правового регулювання вважаю, що суд першої інстанції, з яким погодилась більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, належно не перевірив доводи позивача і не з`ясував питання, чи отримав позивач спірне рішення, яке йому зобов`язана була направити ВРП, отже дійшов передчасного висновку про неповажність підстав пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом та, відповідно, повернення йому позовної заяви. На моє переконання Велика Палата Верховного Суду мала б задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2024 року, а справу направити для продовження розгляду до цього ж суду.
Суддя Н. В. Шевцова