Справа № 200/1072/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року Справа№200/1072/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 10.03.2015 по 02.10.2020 року проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, а саме: з 10.03.2015 по 13.10.2016 у військовій частині НОМЕР_2 , з 17.10.2016 по 02.10.2020 у військовій частині НОМЕР_1 (далі - відповідач) з якої був звільнений з військової служби. Позивач зазначив, що при звільненні з військової служби йому не було виплачено у повному розмірі індексацію грошового забезпечення. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30.12.2022 року у справі №200/19490/21 з урахуванням постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 року у справі №200/19490/21: зобов`язано військову частину НОМЕР_1 зробити перерахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та виплатити з урахуванням виплачених сум; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 з врахуванням вимог абз. 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою КМУ від 17.07.2003 №1078. Позивач зауважив, що 25.01.2024 року на виконання рішення суду від 30.12.2022 року у справі №200/19490/21 відповідачем виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення у загальній сумі 89295,01 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою. Таким чином повідомленням про надходженням коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 02.10.2020 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 25.01.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 03.10.2020 року по 24.01.2024 року на 1209 днів. Позивач зазначив, що у цій справі загальний розмір виплат нарахованих йому при виключенні зі списків особового складу, складав 180395,13 гривень, з яких: 91100,12 грн. - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби відповідно до довідки забезпечення у жовтні 2020 року; 89295,01 грн. - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду. Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає: 89295,01 грн. / 180395,13 грн. * 100% = 49,50%. Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 300 709,20 грн. * 49,50%. Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 459,80 грн. х 184 дні = 84 603,20 грн. Загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 складає: 148 851,05 грн. + 84 603,20 грн. а саме: 233 454, 25 грн. Саме цю суму, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь, що є середнім заробітком внаслідок затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2020 по 18.01.2023 року відповідно до вимог постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне, що позивач згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 «По особовому складу» від 17.10.2016 № 381-ОС був зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення. Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.10.2020 № 563-ОС, позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно з п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Відповідач зазначив, що 25.01.2024 року на виконання рішення суду №200/19490/21 ним було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у загальній сумі 89295,01 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою. Відповідач зауважив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає їх невмотивованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідач зазначив, що в день виключення зі списків особового складу ним було здійснено виплату неоспорюваної суми, таким чином, виплата частини належних позивачу сум не здійснювалась, в тому числі, у зв`язку з наявністю спору з приводу зазначених сум. З початку введення на території України воєнного стану, відповідач був залучений до виконання першочергових завдань з відбиття вторгнення та нападу на територію України збройних сил Російської Федерації, а також виконання заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного стану. Відповідно, Військова частина НОМЕР_1 забезпечується в першу чергу для виконання вищевказаних завдань, дані обставини, в сукупності, не дали змогу відповідачу повноцінно здійснювати свою діяльність відповідно до вимог Закону України «Про Державну прикордонну службу України», зокрема щодо захисту інтересів в судах, здійснення виконання рішень судів або вирішення спорів, які виникли після запровадження воєнного стану на всій території України. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що позивач не врахував, що затримка виплати його грошового забезпечення пов`язана з обставинами, які не залежали від відповідача дій та просив суд врахувати ті обставини, що позивач вперше звернувся до суду з вимогою зобов`язати його здійснити певні виплати тільки 30.12.2021, тобто більше ніж через 14 місяців після здійснення остаточного розрахунку. Відповідач зауважив, що з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України, період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 03.10.2020 по 03.04.2021, тривалістю 183 календарних днів, а не 1209 календарних днів як хибно розраховано в позовній заяві. Відповідач зазначив, що керуючись постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням позивача, складає: за серпень 2020 року - 14 024,00 грн., за вересень 2020 року - 14 024,00 грн., разом - 28048,00 грн. Середній заробіток за день - 459,80 грн. Загальний розмір виплат нарахованих та виплачених позивачеві при виключенні зі списків особового складу складає 215 550,93 грн (100 %), з яких: 126 255,92 грн. (58,57 %) - виплачено у добровільному порядку при виключенні зі списків особового складу (докази додаються); 89 295, 01 грн. (41,43 %) - виплачено 25.01.2024 на виконання рішення суду у справі № 200/19490/21. З урахуванням наведеного, відповідач зазначив, що можливе середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну, з урахуванням всіх причин та обставин такої затримки, становить: 34 860,61 грн. (459,80 грн. х 183 к.д. х 41,43 %). Відповідно, розрахунок позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який на його думку складає 233 454 гривень 25 копійок, не ґрунтується на нормах чинного законодавства і не відповідає механізму розрахунку істотності частки середнього заробітку. Відповідач просив, у задоволенні позову позивача відмовити повністю.

Ухвалою суду від 26.02.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Про відкриття провадження у справі, учасники справи були повідомлені належним чином, відповідно до наявності у представника позивача адвоката Дяченко О.В. та відповідача кабінету електронного суду, про що свідчить відповідна відмітка де в графі «доставлено» зазначена дата 27.02.2024 року.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вже було встановлено Донецьким окружним адміністративним судом при винесенні рішення по справі №200/19490/21 від 30 грудня 2022 року, позивач, ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), має посвідчення учасника бойових дій від 27.02.2017 серія НОМЕР_4 .

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10.03.2015 № 142-ос позивача було зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13.10.2016 №741-ос, позивача було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, який вибув для подальшого проходження служби в розпорядження начальника НОМЕР_5 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_4 . В наказі зазначено, що щорічну відпустку за 2016 рік використав в кількості 30 діб. Грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік отримав. Виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 1 по 16 жовтня 2016 року включно в розмірі 60% від місячного грошового забезпечення.

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17.10.2016 №381-ос, позивача, який прибув з військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_3 , з 17.10.2016 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії (начальника спеціального приміщення) групи по роботі з іноземцями та адміністративного провадження відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІІІ категорії (типу А), зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.10.2020 №563-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із закінченням строку контракту. Зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік за 34 календарні дні, компенсацію за 56 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2020 роки, винагороду за 2 дні жовтня 2020 року, гідний виплати надбавки за особливості походження служби та премії, належної військовослужбовцю за жовтень 2020 року, по день виключення зі списків особового складу загону, в повному обсязі.

Заявою від 06.10.2021 позивач звернувся до відповідача, де зазначив що в період з 17.10.2016 по 02.10.2020 йому не в повному обсязі проводилось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, та просив між іншим: провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 17.10.2016 по 28.02.2018 застосувавши базовим місяцем січень 2008 року; провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з 01.03.2018 по 02.10.2020.

У відповідь на заяву позивача, НОМЕР_5 Прикордонний загін державної прикордонної служби України листом від 18.11.2011 № 11/12558 повідомив позивача, що індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена в грудні 2020 року згідно діючого законодавства. Та надано довідку розрахунок нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2015 по 02.10.2020.

Згідно з довідкою розрахунком індексації грошового забезпечення позивача від 18.11.2021 №1066 за період з 01.03.2015 по 02.10.2020 при розрахунку індексації було застосовано базовий місяць для нарахування індексації лютий 2015 року, липень 2015 року, березень 2018 року.

Згідно з інформацією про розмір посадового окладу станом на 01.01.2008 на якій позивач проходив службу в період з 01.12.2015 по 16.10.2016 посадовий оклад позивача складав за посадою старший технік відділення, період з 31.03.2015 по 08.12.2015 - 760, 00 грн., за посадою старшина начальник відділення логістики, в період з 09.12.2015 по 16.10.2016 800,00 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30.12.2022 по справі №200/19490/21 було вирішено - позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_6 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії НОМЕР_6 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) та Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування липня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача в період з 01.12.2015 по 28.02.2018.

Зобов`язати НОМЕР_6 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), зробити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 13.10.2016 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, та виплатити з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , зробити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.10.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та виплатити з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 з врахуванням вимог абз. 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою КМУ від 17.07.2003 №1078.

У задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 року по справі №200/19490/21 постановлено апеляційну скаргу НОМЕР_6 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 змінити в мотивувальній та в резолютивній частині.

У абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 виключити слова та цифри « НОМЕР_6 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 )».

Абзац третій та четвертий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 викласти в наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , зробити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року та виплатити з урахуванням виплачених сум.».

Абзаци 5, 6, 7, 8, 9 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 вважати абзаци 4, 5, 6,7, 8.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/19490/21 залишити без змін.

Таким чином з урахуванням вищенаведеного, рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/19490/21 від 30.12.2022 року набрало законної сили 22.11.2023 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду.

Суд, розглянувши матеріали справи встановив, що виплата відповідачем на користь позивача суми 89 295,01 грн. нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення із застосуванням (базового місяця) січень 2008 року за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року та доплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.03.2018 по 01.10.2020 з врахуванням вимог абз. 4, 5, 6 п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, була здійснена 25 січня 2024 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи наступні докази: копія з карткового рахунку позивача за 25.01.2024 року; відзив відповідача на адміністративний позов; платіжна інструкція №486 від 24 січня 2024 року.

Отже, спірним питанням в зазначеній справі є нарахування та виплата відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2020 по дату повного розрахунку за судовим рішенням 25.01.2024 включно.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд виходив з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За ч.ч. 2, 3 статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідачем не заперечується, що остаточний розрахунок не був проведений з позивачем у день його звільнення. Остаточний розрахунок при звільненні, на виконання рішення суду, здійснений з позивачем 25.01.2024 року.

При цьому, нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Водночас, цими нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Ці питання врегульовано нормами Кодексу законів про працю України. Тому, за аналогією закону до спірних відносин застосовуються норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року), в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ внесено зміни до статті 117 КЗпП України.

Згідно ст.ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022 року) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 116 із змінами, внесеними згідно із Законами № 3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Отже, нормами КЗпП України обмежено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями.

Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період з 03.10.2020 року по 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 24.01.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таку правову позицію підтримано Верховним судом в постанові від 14.03.2024 року у справі № 560/6960/23.

Водночас у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №563-ОС від 2 жовтня 2020 року, остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 02 жовтня 2020 року, тобто, розрахунок необхідно здійснювати саме з наступної дати - з 03.10.2020 року.

При цьому, враховуючи зазначені вище висновки Верховного суду, суд розділяє на 2 періоди позовні вимоги наступним чином:

- з 03.10.2020 року по 18.07.2022 року (в редакції статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців);

- з 19.07.2022 року по 24.01.2024 року в редакції статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Щодо періоду з 03.10.2020 року по 18.07.2022 року суд зазначає наступне.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 653 дні.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про розмір грошового забезпечення НОМЕР_5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 09.03.2024 №277 розмір середньоденного заробітку складає 459,80 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 459,80 грн. х 653 = 300 249,40 грн.

Загальна сума отриманих позивачем виплат, які були виплачені відповідачем на виконання рішення суду у справі № 200/19490/21, відповідно індексації грошового забезпечення позивача становить 89 295,01 грн.

Крім того, Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця стосовно виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати цієї заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, установлених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в незалежності від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки у порівнянні із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Судом, під час вирішення цієї справи, враховані вказані вище критерії, а також правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, що були наведені Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18.

Отже, розрахована судом сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2020 року по 18.07.2022 року в сумі 300 249,40 грн., є неспівмірною і непропорційною у порівнянні з розміром заборгованості відповідача з виплати належних позивачу при звільненні сум (89 295,01 грн. перерахованого грошового забезпечення).

Коефіцієнт істотності частки, порівняно із середнім заробітком (середнім грошовим забезпеченням) позивача за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із загального розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення складає 29,74% (89295,01* 100/300249,40).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 29,74% розраховується наступним чином: 459,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 29,74% (коефіцієнт істотності частки) = 136,74 грн. (середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки) х 653 (днів затримки розрахунку) = 89 291,22 грн.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 03.10.2020 року по 18.07.2022 року становить 89 291,22 грн.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року по 25.01.2024 року.

Як зазначалося вище, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Враховуючи правові висновки Верховного суду у зазначених вище справах, апеляційний суд враховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, задоволенню підлягають вимоги за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року.

Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 185 календарних днів.

Згідно п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про розмір грошового забезпечення НОМЕР_5 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 09.03.2024 №277 розмір середньоденного заробітку складає 459,80 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 459,80 грн. х 185 = 85 063,00 грн.

Суд вважає, що з урахуванням вищенаведеного, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (включно, але не більш як за шість місяців) становить 85 063,00 грн.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача, яким, на думку суду, є саме стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а не зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до приписів частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України якою передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права, який відповідає характеру правопорушення, змісту порушеного права та забезпечить його поновлення, є визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 03.10.2020 по 18.07.2022 року (включно) та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) та як похідна вимога стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2020 по 18.07.2022 року (включно) у сумі 89 291,22 грн. та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) у сумі 85 063,00 грн.

При цьому, необхідно зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини (надалі по тексту також - Суд) у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року № 18390/91), вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року) Суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ухвалі суду при відкритті провадження по справі від 26.02.2024 року, судом було зазначено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах позовної заяви копією посвідчення учасника бойових дій від 27.02.2017 року виданим ІНФОРМАЦІЯ_6 серії УБД №164576 позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

З урахуванням вищенаведеного підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 03.10.2020 по 18.07.2022 року (включно) та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно).

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.10.2020 по 18.07.2022 року (включно) у сумі 89 291,22 грн. та з 19.07.2022 по 19.01.2023 року (включно) у сумі 85 063,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 квітня 2024 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець