Справа № 380/4794/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/4794/23 пров. № А/857/23793/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.,

при секретарі судового засідання: Пославському Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу громадянки Киргистану ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року (суддя Костецький Н.В., ухвалене в м. Львові,, повний текст складено 30.10.2023) у справі № 380/4794/23 за адміністративним позовом громадянки Киргистану ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Львівській області про скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Киргизстану ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просила: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.01.2023р. №03- 23; скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області №160 від 17.11.2022р про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Зазначене рішенням суду оскаржила позивач- громадянка Киргистану ОСОБА_1 подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні з підстав наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що позивачка перебуває у фактичних шлюбних відносинах (релігійний шлюб відповідно до канонів ісламу) з громадянином Узбекистану ОСОБА_2 , який є активним членом партії Хізб ут- Тахрір аль Ісламі та був визнаний в Україні особою, яка потребує додаткового захисту. Рішеннями судів України, які набрали законної сили щодо чоловіка Позивачки неодноразово встановлювались факти, що не потребують доказування. Зокрема щодо його членства в організації та переслідувань, з якими зіткнулась їх родина у зв`язку із їх політичними та релігійними поглядами. Зазначає, що на підтвердження даного факту було додано свідоцтво про укладення релігійного шлюбу з ОСОБА_2 , проте даний факт не було враховано при винесенні оскаржуваного рішення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції вважає законним та просить залишити його без змін.

В судовому засіданні апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили таку задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив, просив таку відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Киргизької Республіки, народилась у с. Токтоуль, Узгенського району, Ошської області Киргизької Республіки. Дані про особу було встановлено на підставі паспортного документа №А1901568, дата видачі 01.09.2000, термін якого закінчився 01.09.2010. Крім цього, позивач у 2010 році набула громадянства російської федерації та документована паспортом № НОМЕР_1 . За національністю киргизка, за віросповіданням мусульманка, освіта середня, за сімейним станом одружена. Рідна мова киргизька. Державний кордон України позивач перетнула легально, літаком в 2016 році. Місце перетину державного кордону України позивач не вказала.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 28.10.2022 складено відносно позивачки протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ №001843 в порядку ч. 1 ст. 203 КУпАП за порушення правил перебування іноземців на території України та ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Також, відповідачем винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення від 28.10.2022 серії ПН МНВ №001843. Позивач оскаржила постанову про накладення адміністративного стягнення. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2023 у справі № 461/6004/22 скасовано постанову відповідача про накладення на позивача адміністративного стягнення від 28.10.2022. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2023 та прийнято постанову, якою в задоволенні позову позивача відмовлено.

Громадянка Киргистану ОСОБА_1 01.11.2022 звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У вказаній заяві позивач зазначила, що є членом ісламської політичної партії Хізіб ут-Тахрір аль-Ісламі як і її чоловік - ОСОБА_3 (зі слів заявниці). Стверджує про переслідування у Киргизькій Республіці та рф, причиною яких є належність до партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Разом з тим, розглянувши матеріали особової справи позивача (заявника) №2022LV0008 та інформацію по країні походження, працівниками ГУ ДМС у Львівській області було встановлено відсутність у позивача умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, що підтверджується наявним в матеріалах справи Висновком від 21.11.2022 щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 21.11.2022 №165 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (залишене без змін в адміністративному порядку) позивачці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення відповідач повідомив позивача листом від 22.11.2022 №4601.4.3-11101/46.1-22, до якого долучив Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.11.2022 №18.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернулась в суд з даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №3671-VI), відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону №3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частинами 1, 7 статті 7 Закону 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями ч.6 ст.8 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Здійснивши аналіз наведених вище норм, суд першої інстанції вірно зазанчив, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що Директивою Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, зазначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як передбачено п.п.45, 66, 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила №649), відповідно до пункту 3.1 яких у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. У разі неписьменності або через фізичні вади, які унеможливлюють складання заяви особисто заявником, на його прохання заява може бути складена іншою особою, про що робиться відповідний запис на заяві; б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 5); в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник. Проведення зазначених дій фіксується відповідним протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 6), в якому проставляють власні підписи заявник, його законний представник та перекладач, адвокат, психолог, педагог (за їх наявності); г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. Таке обстеження проводиться у разі наявності в уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС обґрунтованого сумніву щодо заявленого віку особи та оформлюється відповідним направленням на обстеження для встановлення віку (додаток 7). Особі, яка направляється на обстеження з метою встановлення віку, та її законному представнику роз`яснюються причини для такого обстеження та наслідки відмови у його проходженні. У випадку відмови особи пройти обстеження з метою встановлення віку на заяві та в особовій справі заявника робиться відповідна відмітка. Відмова особи або її законного представника від проходження обстеження з метою встановлення віку є підставою для розгляду матеріалів особової справи цієї особи як повнолітньої; ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 8), та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, записує за його вказівкою прізвище, ім`я, по батькові та інші про нього дані до встановлення особи, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою (додаток 9); е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника (додаток 10); є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Як передбачено пунктом 4.1 Правил №649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності). б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до пункту 4.3 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 4.6 Правил №649 передбачено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій заяві-анкеті позивач вказала, що вона як і її чоловік є членами ісламської політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та стверджує про переслідування в країні громадянської належності Киргизстані та рф, причиною яких є належність до вказаної партії.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача №2022LV0008, позивач у 2005 році поїздом переїхала із Киргизстану на проживання до росії з метою пошуку роботи. Протягом 2005-2010 років проживала нелегально у рф, працювала з братом на ринку. У 2006 році позивач одружилась із громадянином ОСОБА_4 . Як повідомила позивач під час співбесіди із працівником міграційної служби (протокол співбесіди від 09.11.2022), в 2010 році вона набула громадянство рф, заплативши за це посередникам. У 2015 році позивач переїхала до м. Стамбул (Турецька Республіка), де проживала близько одного року. Як зазначала позивач під час співбесіди, у м. Стамбул вона познайомилась із жінкою, яка розповіла їй про партію Хізб ут-Тахрір і в 2015 році позивач була прийнята у члени цієї партії. У 2016 році позивач здійснює легальний переїзд літаком в Україну до м. Одеса. Як причину переїзду позивач зазначила проживання в Україні в м. Львові її чоловіка.

Головне управління ДМС України у Львівській області під час розгляду заяви позивача враховувало поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Киргизстан та російській федерації, та зробило висновок, що у позивача (заявниці) відсутні умови, визначені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, оскільки до позивача не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження або звинувачення. Покарання за членство в забороненій організації за законодавством Киргизької Республіки та рф не передбачає смертної кари, на території Киргизстану відсутні збройні конфлікти. Таким чином, заявниця у випадку повернення до Киргизької Республіки чи рф не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, внаслідок чого відсутні підстави для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що виходячи зі змісту Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Здійснивши аналіз наведених правових норм суд першої інстанції зробив вірний висновок, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Також, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Крім того, на заявника загальними правовими принципами доказового права покладено обов`язок доказу тверджень, які він висловлює. І тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Разом з тим, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Як вже було зазначено, позивач була притягнута відповідачем до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців на території України (ч. 1 ст. 203 КУпАП). Позивач оскаржила накладене відповідачем адміністративне стягнення (постанова від 28.10.2022 серії ПН МНВ №001843) в судовому порядку. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2023 у справі № 461/6004/22 постанову відповідача про накладення адміністративного стягнення від 28.10.2022 скасовано. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2023 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2023 та прийнято постанову, якою в задоволенні позову позивача відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналізуючи вказану норму, можна зробити висновок, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до закінчення законного строку перебування на території України (90 днів) особа може звернутися лише у разі, коли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту виникли вже під час її перебування на законних підставах в Україні (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника).

Разом з тим, у разі, коли вказані вище обставини виникли ще під час перебування особи на території країни її громадянської належності чи постійного проживання та особа залишає країну у пошуках притулку, то для звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України застосовується строк, визначений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI (п`ять робочих днів).

Слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах від 16.02.2018 у справі № 825/608/17, від 07.10.2019 у справі № 440/134/19, від 30.01.2020 у справі № 826/10336/18, від 01.07.2020 у справі № 420/3057/19 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Враховуючи матеріали справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернулась до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не для одержання відповідного статусу як особа, яка побоюється переслідувань у країні громадянської належності, а виключно у зв`язку із притягненням її до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців на території України. Вказане підтверджується, зокрема, відповіддю позивача під час співбесіди (протокол від 09.11.2022) - на запитання працівника відповідача Чого Ви очікуєте від отримання статусу біженця? позивач вказала, що Просто буду легально жити. На запитання працівника міграційної служби Чому Ви не звернулись в Туреччині за захистом? позивач відповіла Тому що чоловік звернувся в Україні. На уточнюючі запитання щодо того, чому чоловік позивача не виїхав разом із нею у Туреччину, а прибув в Україну, позивач не надала вмотивованої відповіді.

При цьому слід зазначити, що, відповідно до матеріалів справи, чоловік позивача ОСОБА_3 у 2016 році звернувся до міграційної служби із заявою про надання захисту в Україні. Вищенаведене надає підстави суду стверджувати про те, що позивач із 2016 року була обізнана із наявністю в Україні законодавчо визначеної процедури отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Проте, з моменту прибуття в Україну, позивач не зверталась до органів міграційної служби з метою одержання відповідного статусу, віддавши перевагу тривалому нелегальному перебуванню на території України.

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Також суд зауважує, що, перебуваючи в Україні з 2016 року, позивач безперешкодно отримала паспорт громадянина рф, виданий 08.11.2017 року.

Що твердження апелянта про те, що вона як і її чоловік є членами забороненої в Киргизькій Республіці та рф ісламської політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, слід зазначити, що згідно матеріалів справи, у заяві-анкеті та під час співбесіди 09.11.2022 позивач повідомила працівника відповідача про її вступ до ісламської політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі у 2015 році під час перебування у Туреччині. На підтвердження членства у вказаній партії, позивачем надано відповідачу довідку від 14.06.2022 №1443/29, видану главою Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні ОСОБА_5 . Зі змісту вказаної довідки судом встановлено, що позивач була прийнята в Хізб ут-Тахрір в 2015 році турецьким відділенням організації в м. Стамбул, Туреччина, та, станом на момент видачі такої довідки, після переїзду в Україну позивач приписана до українського відділення організації.

Разом з тим позивач володіє лише загальнодоступною інформацією про політичну партію Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі; не є її активним членом; не повідомляє причини вступу до такої партії не зважаючи на наявність інформації про переслідування її членів у Киргизстані та рф; не знає, де знаходиться головний офіс Хізб ут-Тахрір в Україні; не може детально повідомити чим займається партія і які цілі переслідує, в тому числі в Киргизстані та рф, не може повідомити про кількість членів партії в Україні.

Відтак, всупереч Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяви позивача як особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в зв`язку з членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного рішення відповідача щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач є особою, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Зважаючи на наведене апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції підставно відмовлено в позові.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Киргистану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі №380/4794/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 29.04.2024