Справа № 420/5626/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/5626/23

Головуючий І інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 24.07.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Одеській області та Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

21.03.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Одеській області, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 20.09.2018р. № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2023 до участі у справі в якості другого відповідача залучено Головне управління ДФС в Одеській області ().

26.05.2023р. до суду 1-ї інстанції від представника позивача за вх. №ЕП/19460/23 надійшла заява про зміну та уточнення позовних вимог, в якій позовні вимоги були викладені в наступній редакції: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС в Одеській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 06.08.2018 № у загальній сумі 30769,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець 25.05.2001р. та 11.01.2019р. відносно неї було внесено запис про державну реєстрацію припинення діяльності ФОП «за власним бажанням». В позовній заяві позивач вказує на те, що у відповідь на адвокатський запит ГУ ДПС в Одеській області надіслало лист №25419/6/15-32-13-07-06 від 07.11.2022р., в якому повідомлялося, що станом на 01.11.2022р. по ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість по єдиному внеску на загальну суму 33 222,49 грн, яка виникла в результаті несплати зобов`язань по таких періодах: 29.12.2018р. - борг по єдиному внеску в сумі 29847,25 грн. згідно рішення від 06.08.2018р. №, прийнятого ГУ ДПС в Одеській області, в тому числі пеня - 26969,06 грн. та штраф - 2878,19 грн. (за період з 03.08.2013р. по 02.08.2018р.); 21.02.2019р. борг в сумі 2457,18 грн. в результаті нарахувань за 4 квартал 2018 року, здійснених в автоматичному режимі відповідно до вимог Закону №2464; 11.02.2019р. - борг в сумі 918,06 грн. згідно звіту самостійно нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік від 11.02.2019р. №29025. Також, представник позивача зазначає, що: ОСОБА_1 протягом попередніх звітних років своєчасно та в повному обсязі сплачувала суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому підстав для застосування штрафу та нарахування пені у відповідача не було. Крім того, позивачу вимогу про сплату недоїмки теж не надано, жодних виконавчих проваджень з приводу стягнення заборгованості за єдиним внеском не має, будь-якого іншого документа на підтвердження заборгованості також не надано; із оскаржуваного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яке отримано 05.12.2022р., не вбачається сума недоїмки, період з якого виникла заборгованість за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, а тому встановити правильність розрахунку штрафної санкції (пені) - є неможливим; розрахунок штрафної санкції, який наданий у відповідь на адвокатський запит не містить підписанта та печатки контролюючого органу. Також, на думку представника позивача, не вбачається і з якої саме суми та з якої дати відповідач розрахував пеню. Розрахунок пені, як за формою, так і за змістом, не дозволяє перевірити, чи була обчислена вказана у Рішенні сума 26969,06 грн. відповідно до ч.10 ст.25 Закону № 2464.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Так, представником відповідача зазначено, що у періоди з 01.01.2012р. по 31.12.2014р. та з 01.04.2017р. по 11.01.2019р. ФОП ОСОБА_1 , відповідно до ст.ст.291,293 ПК України, обрано 2 групу спрощеної системи оподаткування обліку та звітності зі ставкою 20% до мінімальної заробітної плати. За даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС ФОП ОСОБА_1 за період 2013-2019р.р. нараховувася єдиний внесок. Однак, Урсул несвоєчасно було сплачено єдиний внесок, нарахований у періоді з 03.08.2013р. по 02.08.2018р., на підставі чого, ГУ ДФС в Одеській області, відповідно до ч.10 та п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464, та на підставі даних інформаційно - телекомунікаційних систем ДПС, було винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску від 06.08.2018р. № у загальній сумі 30 769,07 грн., у т.ч. штрафна санкція у розмірі 3800,01 грн. і пеня - 26969,06 грн. Також, у відзиві зазначено, що сальдо, як передано Пенсійним Фондом України 30.09.2013р. із заборгованістю 10970,78 грн. 21.10.2013р. ФОП Урсул нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1194,03 грн. за 3 квартал 2013 року. 20.01.2014р. нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1218,67 грн. за 4 квартал 2013 року. 22.04.2014 року нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1267,95 грн. за 1 квартал 2014 року. 21.07.2014 року нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1267,95 грн. за 2 квартал 2014 року. 20.10.2014 року нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1267,95 грн. за 3 квартал 2014 року. 20.01.2015 року нараховано суму єдиного внеску у розмірі 1267,95 грн. за 4 квартал 2014 року.

Таким чином, як вказує відповідач: станом на 31.12.2015 року заборгованість склала 18455,28 грн.; станом на 12.07.2017 року заборгованість склала 12503,28 грн. (18455,28 грн. - 640 грн.- 1280 грн.- 1920 грн.- 2112 грн. = 12503,28 грн.); станом на 11.10.2017 року заборгованість склала 12503,28 грн. (12503,28 грн. - 2112 грн. = 12503,28 грн.); 03.01.2018 року ФОП Урсул було сплачено суму ЄСВ у розмірі 16 728 грн. згідно платіжного доручення від 03.01.2018 року, чим було погашено борг 16728 грн.; станом на 03.01.2018 року заборгованість відсутня та наявна переплата у розмірі 2112,72 грн. (12503,28 грн. - 16728 грн. = 2112,72 грн. переплата); станом на 09.02.2018 року заборгованість склала 2111,28 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 30.08.2023р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.07.2023р. та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

05.09.2023р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою позивача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2023р. вказана вище апеляційна скарга позивача залишена без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 зареєстрована 25.05.2001р. як ФОП та перебувала на обліку у ГУ ДПС (ДФС) у Одеській області як платник єдиного внеску, що підтверджується відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Основним видом діяльності позивачки за КВЕД було: 47.72 «Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах».

11.01.2019р. проведено державну реєстрацію «припинення» підприємницької діяльності позивача ФОП ОСОБА_1 «за власним бажанням».

06.08.2018р. Головним управлінням ДФС в Одеській області було прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску, згідно з яким до ФОП Урсул було застосовано штраф у розмірі 3800,01 грн. (20% з 01.01.2015р.) та нараховано пеню 26969,06 (01% суми недоїмки) за період з 03.08.2013р. по 02.08.2018р. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі ч.10 та п.2 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Позивач, вважаючи вищевказане рішення протиправним, звернулась до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, правомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, спірні у даній справі правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Як передбачено ст.2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому ж Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вважається консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

До платників єдиного внеску віднесено ФОП, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI).

За змістом п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний самостійно, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску безпосередньо визначений ст.9 Закону №2464-VI.

Так, частинами 5-6,8 ст.9 Закону №2464-VI передбачено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.

Як загально відомо, платники єдиного внеску, окрім платників, зазначених у п.п.4,5 та 5-1 ч.1 ст.4 вищевказаного Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, окрім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до п.1 ч.10 та ч.11 ст.9 Закону №2464-VI, днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Так, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, позивачу було нараховано штраф та пеню на суму недоїмки за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) єдиного внеску за період з 03.08.2013р. по 02.08.2018р..

Як слідує з положень п.6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, «недоїмка» - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.6 ст.25 Закону №2464-VI, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Частиною 10 ст.25 Закону №2464-VI визначено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1% суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

У силу вимог п.2 ч.11 цієї статті, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за неперерахування або ж несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску штраф у розмірі 20% своєчасно не сплачених сум.

Судова колегія звертає увагу також на те, що процедура нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування та сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів врегульована «Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449).

Як передбачено п.п.1,2 розділу VII Інструкції №449, за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.

Відповідно до ч.11 ст.25 Закону №2464-VI, до платників, визначених пп.1-4 п.1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції у таких розмірах:

- за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01.01.2015р., накладається штраф у розмірі 10% своєчасно не сплачених сум;

- за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01.01.2015р. накладається штраф у розмірі 20% своєчасно не сплачених сум.

При цьому, складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.

Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Пунктом 4 Інструкції №449 регламентовано, що факти порушень законодавства, крім тих, що є предметом акта документальної перевірки, та тих, що зазначені у пп.2 п.2 цього розділу, посадова особа органу доходів і зборів оформляє актом довільної форми, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів. Такий акт про порушення надсилається (вручається) платнику разом із рішенням про застосування штрафних санкцій.

За приписами п.5 Інструкції, на суму недоїмки платнику єдиного внеску нараховується пеня з розрахунку 0,1% на суму фактично сплаченої недоїмки за кожний день прострочення платежу.

Нарахування пені починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

Документи, які є підставою для нарахування пені: документи, що підтверджують суму єдиного внеску та строк його сплати,- звіт платника щодо нарахування єдиного внеску (з додатним значенням); рішення суду; вимога про донараховані суми єдиного внеску за актами документальних перевірок або повідомленням-розрахунком.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм вбачається, що у разі несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску на платників єдиного внеску накладається штраф, розрахунок якого здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а на суму недоїмки платнику єдиного внеску нараховується пеня. При цьому, факти порушень законодавства стосовно несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, оформлюються актом довільної форми, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів.

Як вбачається з інтегрованої картки позивачки, зазначені у розрахунку штрафних санкцій до оскаржуваного рішення:

- сума пені 4694,45 грн. нарахована за період 03.08.2013-03.01.2018;

- сума пені 3233,47 грн. нарахована за період 03.08.2013-11.10.2017;

- сума пені 3041,28 грн. нарахована за період 03.08.2013-12.07.2017;

- сума пені 2764,8 грн. нарахована за період 03.08.2013-12.07.2017;

- сума пені 849,28 грн. нарахована за період 03.08.2013-21.03.2017;

- сума пені 1699,84 грн. нарахована за період 03.08.2013-22.03.2017;

- сума пені 121,47 грн. нарахована за період 10.02.2018-14.05.2018;

- сума пені 54,06 грн. нарахована за період 10.02.2018-16.04.2018;

- сума пені 221,68 грн. нарахована за період 20.04.2018-02.08.2018;

- сума пені 8,65 грн. нарахована за період 20.04.2018-14.05.2018;

- сума пені 354,82 грн. нарахована за період 20.07.2017-03.01.2018;

- сума пені 4,84 грн. нарахована за період 20.07.2018-02.08.2018;

- сума пені 160,51 грн. нарахована за період 20.10.2017-03.01.2018;

- сума пені 1759,76 грн. нарахована за період 21.01.2014-03.01.2018;

- сума пені 1368,12 грн. нарахована за період 21.01.2015-03.01.2018;

- сума пені 1484,77 грн. нарахована за період 21.10.2014-03.01.2018;

- сума пені 1600,15 грн. нарахована за період 22.07.2014-03.01.2018;

- сума пені 1835,84 грн. нарахована за період 22.10.2013-03.01.2018;

- сума пені 1714,27 грн. нарахована за період 23.04.2014-03.01.2018;

- сума штрафу 290,68 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-03.01.2018;

- сума штрафу 119,4 грн. (10%) дата операції 22.10.2013-03.01.2018;

- сума штрафу 211,2 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-11.10.2017;

- сума штрафу 121,87 грн. (10%) дата операції 21.01.2014-03.01.2018;

- сума штрафу 192 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-12.07.2017;

- сума штрафу 211,2 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-12.07.2017;

- сума штрафу 126,8 грн. (10%) дата операції 23.04.2014-03.01.2018;

- сума штрафу 128 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-22.03.2017;

- сума штрафу 64 грн. (10%) дата операції 03.08.2013-21.03.2017;

- сума штрафу 126,8 грн. (10%) дата операції 22.07.2014-03.01.2018;

- сума штрафу 126,8 грн. (10%) дата операції 21.10.2014-03.01.2018;

- сума штрафу 253,59 грн. (10%) дата операції 21.01.2015-03.01.2018;

- сума штрафу 422,4 грн. (10%) дата операції 20.07.2017-03.01.2018;

- сума штрафу 422,26 грн. (10%) дата операції 20.04.2018-02.08.2018;

- сума штрафу 258,44 грн. (10%) дата операції 10.02.2018-14.05.2018;

- сума штрафу 422,4 грн. (10%) дата операції 20.10.2017-03.01.2018;

- сума штрафу 163,81 грн. (10%) дата операції 10.02.2018-16.04.2018;

- сума штрафу 69,18 грн. (10%) дата операції 20.04.2018-14.05.2018;

- сума штрафу 69,18 грн. (10%) дата операції 20.07.2018-02.08.2018.

Надалі, як свідчать матеріали справи, після проведення реєстрації «припинення» позивачкою підприємницької діяльності (11.01.2019р.), нарахування сум єдиного внеску не здійснювалось.

При цьому, як зазначено представником відповідача у відзиві на позов та фактично не заперечується позивачем, спірна заборгованість до 30.09.2013р. нарахована органами Пенсійного фонду України в сумі 10970,78 грн та передана фіскальним органам 30.09.2013р.

Отже, зі змісту вказаних документів вбачається, що оскаржуване рішення фактично було прийняте контролюючим органом не у зв`язку із наявністю у позивача несплаченої заборгованості по єдиному внеску, а у зв`язку із порушенням позивачем терміну сплати єдиного внеску.

При цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зазначає, що виходячи зі змісту статті 25 Закону №2464-VI, наявність чи відсутність вимоги про сплату боргу (недоїмки) не є підставою для прийняття чи неприйняття рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, оскільки згідно ч.11 такої статті орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за в тому числі і несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та з наданого Головним управлінням ДПС в Одеській області ІКП, позивачем вперше за період з 30.09.2013р. було сплачено єдиний внесок в сумі 640 грн. лише 21.03.2017р., а 03.01.2018р. - повністю погашено наявну заборгованість по єдиному внеску за період з 30.09.2013р. по 03.01.2018р. (з переплатою в сумі 2112,72 грн).

Далі, як вбачається з ІКП, 19.01.2018р. позивачці було нараховано «недоїмку» по сплаті єдиного внеску в сумі 2112 грн. та одночасно списано з неї ці 2112 грн. єдиного внеску, т.б. залишилася переплата - 0,72 грн.

В подальшому, як видно з матеріалів справи, позивачці:

- 09.02.2018р. нараховано недоїмку по сплаті єдиного внеску (з урахуванням переплати 0,72 грн.) в сумі 2111,28 грн, проте позивачем 16.04.2018р. було сплачено лише 819,06 грн. (недоїмка - 1292,22 грн);

- 19.04.2018р. нараховано недоїмку по сплаті єдиного внеску 2457,18 грн, загальна сума недоїмки стала 3749,4 грн, проте позивачем 14.05.2018р. було сплачено лише 1638,12 грн. та 345,9 грн. (недоїмка - 2111,28 грн.);

- 19.07.2018р. нараховано недоїмку по сплаті єдиного внеску 2457,18 грн., загальна сума недоїмки - 4568,46 грн, але позивачем 02.08.2018р. було сплачено лише 2457,18 грн. та 2111,28 грн.

Отже, з викладених обставин вбачається, що протягом усього спірного періоду позивачу нараховувалась недоїмка по сплаті єдиного внеску, яка, в свою чергу, фактично сплачувалася позивачкою з порушенням термінів сплати єдиного внеску.

Жодного спростування вказаних фактів (в т.ч. і відомостей ІКП) та встановлених обставин позивачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів (зокрема своєчасної сплати сум єдиного внеску) не надано.

Враховуючи, що нарахування ОСОБА_1 штрафних санкцій та пені здійснювалось податковим органом на суму заборгованості зі сплати єдиного внеску, яка виникла в період з 03.08.2013р. по 02.08.2018р., позивач, у відповідності до вимог закону, була зобов`язана своєчасно та у повному обсязі сплачувати єдиний внесок як особа, що зареєстрована як ФОП. У зв`язку із несвоєчасною сплатою позивачем єдиного внеску, податковим органом і було винесено рішення від 06.08.2018р. про застосування до неї штрафних санкцій та нарахування їй пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Також, слід зазначити й про те, в матеріалах справи також наявний детальний розрахунок штрафної санкції та пені, який повністю підтверджує їх розмір, визначений в оскаржуваному рішенні.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне наголосити ще й на тому, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону №2464-VI).

Таким чином, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок. За несплату або ж несвоєчасну сплату єдиного внеску накладається штраф та нараховується пеня, про що посадова особа органу доходів і зборів приймає рішення. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

В матеріалах справи, як вже неодноразово вказувалося вище, відсутні будь-які докази, що підтверджують своєчасну сплату позивачем єдиного внеску.

При цьому, за приписами ч.4 ст.6 Закону №2464-VI, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як ФОП.

Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, факт припинення 11.01.2019р. підприємницької діяльності не звільняє позивача від відповідальності за допущені нею порушення Закону №2464-VI під час провадження такої діяльності.

Що ж стосується посилань позивача на необхідність застосування контролюючим органом п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI, відповідно до якого, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10% зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50% суми донарахованого єдиного внеску (замість пункту 2 цієї ж частини), то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає їх необґрунтованими, оскільки зі змісту цієї норми вбачається, що зазначений пункт підлягає застосуванню виключно лише за умови несплати платником єдиного внеску та донарахування його контролюючим органом (що є підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки)).

Враховуючи той факт, що головною умовою для нарахування санкцій є встановлений факт несплати або несвоєчасної сплати єдиного внеску, а факт саме несвоєчасної сплати єдиного внеску у цій справі дійсно мав місце, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірне рішення контролюючого органу від 06.08.2018р. є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останньої.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 29.04.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко