Справа № 640/3791/21
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року № 640/3791/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.01.2021 №11-о;

поновити позивача на посаді заступника начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України;

стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2021 по дату винесення судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

На виконання положень пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-ІХ матеріали адміністративної справи №640/3791/21 надіслано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 справу прийнято до провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачем 28.06.2023 до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.01.2021 №11-о;

поновити позивача на посаді заступника начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення про звільнення позивача з посади та податкової міліції ДФС у запас за п. 64 п.п. «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням) полковника податкової міліції ОСОБА_1 (У-326390), заступника начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, 13.01.2021, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням було написано під тиском керівництва.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з підстав правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ДФС України від 07.09.2020 №1265-о «Про призначення ОСОБА_1 » полковника податкової міліції ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, звільнивши його з посади першого заступника начальника Головного управління внутрішньої безпеки ДФС України.

Позивачем 13.01.2021 голові ДФС України подано рапорт про звільнення із займаної посади та податкової міліції за п. 64 п.п. «ж» Положення (за власним бажанням), з 13.01.2021.

Наказом ДФС України від 13.01.2021 №11-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас за п. 64 п.п. «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням).

Позивач, вважаючи протиправним наказ про його звільнення, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Спеціальним нормативним актом є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (далі по тексту Положення №114).

Відповідно до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пунктом 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Тобто, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення можливо при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Така позиція, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ (міліції), що стосується виконання ним своїх посадових обов`язків.

Згідно з абзацом другим статті 38 Кодексу законів про працю України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Проте, у межах передбаченого пункту 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитись про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Вказана правова позиція узгоджується із судовою практикою Верховного Суду України, яка вказана у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14.

Судом встановлено, що наказ про звільнення позивача було видано на підставі рапорту, підписаного позивачем 13.01.2021, в якому позивач просить звільнити його з посади та податкової міліції за власним бажанням 13.01.2021. Отже, позивач в своєму рапорті зазначив конкретну дату звільнення, у зв`язку з чим суд вважає, що позивач погодив з керівництвом дату свого звільнення у більш короткий строк, ніж два тижні.

У постанові від 26.10.2016 у справі №6-1269-цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення обох сторін.

Волевиявлення це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій.

Дія це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Тому визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Попередження про намір звільнення за власним бажанням, є обов`язком працівника, при цьому роботодавець, в разі наявності поважної причини трудового договору та погодження дати звільнення, вправі звільнити працівника у визначену ним дату.

Тобто, працівник може бути звільнений навіть у день подання рапорту, якщо він просить про такий строк, а роботодавець не заперечує проти цього.

Суд зазначає, що положеннями статті 38 Кодексу законів про працю не врегульований порядок та форми волевиявлення працівника щодо залишенні на роботі після подання заяви про звільнення. Тому формами такого волевиявлення можуть бути будь-які дії, що свідчать про наміри залишитись на роботі після подання такої заяви, в тому числі і подання відповідної заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. При цьому, єдиною обов`язковою умовою волевиявлення щодо залишення на роботі після написання заяви про звільнення за власним бажанням є вчинення таких дій (подання відповідної заяви) до видання наказу про звільнення або фактичного звільнення зі служби в податковій міліції (якщо день звільнення зі служби відрізняється від дня видачі наказу). Оскільки після фактичного звільнення зі служби рапорт про звільнення за власним бажанням та, відповідно, наказ про звільнення вважається реалізованим, а трудові та службові відносини припиненими.

Посилання позивача на відсутність наміру звільнення та продовження роботи спростовується тим, що останнім не подавалась заява про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням та не подавалась заява до правоохоронних органів у зв`язку із тиском та незаконним звільненням з посади.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 13.01.2021 №11-о, має бути відмовлено.

У зв`язку із тим, що судом визнано правомірним наказ від 13.01.2021 №11-о про звільнення позивача, у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на посаді заступника начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України також має бути відмовлено.

Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.