Справа № 420/5585/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5585/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 20 лютого 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83), в якій позивач просить:

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню та передбачена пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню у розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком, без вирахування податків, згідно пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також у позовній заяві представник позивача просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн.

Ухвалою суду від 23 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 20.04.2022 позивачу призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач зазначила, що вона має понад 41 рік страхового стажу, з яких понад 31 рік працювала вчителем початкових класів, тобто на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачену пп. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Разом з цим позивачу не було виплачено грошову допомогу у розмірі 10 пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач зазначила, що 31 січня 2024 року вона подала заяву до Головного управління ПФУ в Одеській області про виплату грошової допомоги.

Але Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за результатами розгляду заяви було надано відповідь від 13 лютого 2024 року, якою відмовлено у виплаті грошової допомоги, оскільки на день досягнення пенсійного віку (19.04.2022) позивач не працювала в засадах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Позивач не погоджується із зазначеною відмовою, посилаючись на те, що по-перше право на отримання грошової допомоги пов`язується з досягненням пенсійного віку, наявністю необхідного спеціального страхового стажу, а також неотримання до моменту виходу на пенсію за віком зазначеної виплати.

Позивач зазначила, що згідно з відомостей трудової книжки та довідки КЗ «Лиманська спеціальна школа Одеської обласної ради» № 37 від 11.04.2022 року, 31.08.2021 року позивача було звільнено з посади вчителя початкових класів у зв`язку з скороченням штату працівників та у період з 01.10.2021 року по 10.02.2022 року позивач перебувала на обліку в Роздільнянській районній філії Одеської ОЦЗ як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю.

Позивач звертає увагу, що скорочення чисельності штату та вимушене перебування на обліку в центрі зайнятості не може нівелювати її право на отримання грошової допомоги, оскільки ці обставини не залежали від неї особисто.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/9493/24 від 06.03.2024 року), в якому відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу у виплаті грошової допомоги, оскільки на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

У свою чергу представник позивача надав відповідь на відзив (вхід. № ЕС/9823/24 від 11.03.2024), відповідно до якої наполягав на задоволення позовних вимог.

Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили.

На виконання ухвали надійшли матеріали пенсійної справи позивача (вхід. № 9140/24 від 04.03.2023 року).

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 .

Відповідно до записів з трудової книжки серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 1981 року працювала на посадах вчителя.

Відповідно до протоколу /розпорядження щодо призначення суд встановив, що позивачу призначено пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з довідки від 14 квітня 2022 року вих. № 37 виданої комунальним закладом «Лиманська спеціальна школа Одеської обласної ради» ОСОБА_1 дійсно працювала в Лиманській спеціальній школі-інтернаті у період з 27.08.2003 року Лиманська школа-інтернат. Прийнято на посаду вчителя початкових класів (наказ № 173 від 27.08.2003 р.); 31.08.2021 звільнено у зв`язку із скороченням чисельності штатних одиниць (наказ № 102-К від 31.08.2021 року).

Наведена інформація також підтверджена індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб державного реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З матеріалів пенсійної справи суд встановив, що на підставі заяви позивача за призначенням пенсії від 20.04.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області призначено позивачу пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд встановив, що позивач подала заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з проханням виплати грошову допомогу в розмірі 10 пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 13.02.2024 року № 4868-3317/Д-02/8-1500/24 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовило позивачу, оскільки на день досягнення пенсійного віку (19.04.2022) вона не працювала в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, а тому підстав для призначення грошової допомоги немає.

Не погодившись з відмовою у виплаті грошової допомоги у розмірі 10 пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернулася до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Суд встановив, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день призначення пенсії за віком їй виповнилося 60 років.

Відповідно до протоколу /розпорядження щодо призначення пенсії страховий стаж позивача складає 41 років 1 місяць 3 дні.

Відповідно до записів з трудової книжки серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 1981 року працювала на посадах вчителя.

Згідно з довідки від 14 квітня 2022 року вих. № 37 виданої комунальним закладом «Лиманська спеціальна школа Одеської обласної ради» ОСОБА_1 дійсно працювала в Лиманській спеціальній школі-інтернаті у період з 27.08.2003 року Лиманська школа-інтернат. Прийнято на посаду вчителя початкових класів (наказ № 173 від 27.08.2003 р.); 31.08.2021 звільнено у зв`язку із скороченням чисельності штатних одиниць (наказ № 102-К від 31.08.2021 року), що також підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб державного реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відмовляючи у призначенні виплати грошової допомоги у розмірі 10 пенсій, відповідач посилається на те, що на день досягнення пенсійного віку (19.04.2022) вона не працювала в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Надаючи оцінку доводам та запереченням сторін з порушеного питання, суд виходить із застосування норм права таким чином.

Так, відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону, працювали у закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок-30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Матеріалами справи підтверджено, а саме: записами у трудовій книжці НОМЕР_3 , що позивач з 1981 року працювала вчителем та її страховий стаж на посаді вчителя є більш 30 років.

Посилання відповідача як на підставу для відмови у наданні грошової допомоги, на те, що на день досягнення пенсійного віку (19.04.2022) позивач не працювала в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, відхиляються судом, оскільки такі твердження не відповідають дійсності.

Так, суд встановив, що згідно з довідки від 14 квітня 2022 року вих. № 37 виданої комунальним закладом «Лиманська спеціальна школа Одеської обласної ради» ОСОБА_1 дійсно працювала в Лиманській спеціальній школі-інтернаті у період з 27.08.2003 року Лиманська школа-інтернат, та 31.08.2021 звільнено у зв`язку із скороченням чисельності штатних одиниць (наказ № 102-К від 31.08.2021 року).

У період з 01.10.2021 року по 10.02.2022 року позивач перебувала на обліку в Роздільнянській районній філії Одеської ОЦЗ як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю, про що зроблено запис у трудовій книжці.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Таким чином, останнім місцем роботи позивача було на посаді вчителя у комунальному закладі «Лиманська спеціальна школа Одеської обласної ради».

За таких встановлених судом обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню та передбачена пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є правомірними та належать задоволенню.

З огляду на те, що суд дійшов висновку протиправності дій відповідача у відмові в призначенні позивачу виплати грошової допомоги у розмірі 10 пенсій, та не встановлено підстав для повторного розгляду заяви позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню у розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком, без вирахування податків, згідно пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», також є правомірними та належать задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову не довів, з посиланням на відповідні докази правомірність своїх дій, а тому позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача задоволено, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1211, 20 грн.

Стосовно клопотання позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн., суд зазначає таке.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, суд встановив, що між адвокатом Джига Віталієм Івановичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № 24 від 10.01.2024 року, відповідно до умов якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу (правову) допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором (п.1.1 Договору).

Відповідно до п. 5.1 цього договору необхідність сплати та розмір гонорару адвокату визначається сторонами в додатковій угоді до договору.

Суд встановив, що адвокатом Джига Віталієм Івановичем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 від 10.01.2024 року до договору про надання правничої допомоги № 24 від 10.01.2024 року, відповідно до п. 1.2 якого найменування правничої допомоги та розмір гонорару адвоката становить:

1.2.1 надання адвокатом усних та/чи письмових консультацій клієнту щодо захисту порушених прав органами ПФУ в Одеській області 1000 грн

1.2.2 підготовка, складання та подання заяви до ГУПФУ в Одеській області щодо виплати грошової допомоги 1000 грн

1.2.3 підготовка, складання та подання позовної заяви, процесуальних документів, заяв, клопотань до Одеського окружного адміністративного суду, представництво інтересів клієнта в суді по адміністративній справі 10000 грн.

Відповідно до п. 2.2. додаткової угоди закінченням надання послуг за Угодою є відкриття апеляційного провадження по адміністративній справі або набрання рішенням законної сили до відкриття апеляційного провадження або залишення справи без розгляду у Одеському окружному адміністративному суді або закриття адміністративної справи у Одеському окружному адміністративному суді.

Згідно з п. 2.1. Додаткової угоди, клієнт сплачує за правову допомогу на користь адвоката гонорар, який складає 12 000 грн без ПДВ протягом місяця після дати настання обставин, зазначених в п. 2.2 Угоди.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на, що зазначена справа відноситься до справ незначної складності, а тому заявлена сума витрат на правничу допомогу в розмірі 12000 грн є неспівмірною з фактично наданими послугами адвоката, та підлягає зменшенню.

Оцінивши надані документи на підтвердження понесених витрат, враховуючи клопотання представника відповідача щодо зменшення суми витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Однак, суд звертає увагу, що надання таких послуг має відповідати критерію реальності витрат.

Враховуючи правовий підхід Європейського суду з прав людини до розподілу судових витрат між сторонами, оцінюючи наведений в рахунку перелік наданих послуг, керуючись критеріями співмірності та розумності наданих послуг, суд доходить висновку, що витрати понесені на консультування тривалістю 1 година та вартістю 500 грн, вивчення та аналіз на відповідність вимогам чинного законодавства тривалістю 1 година та вартістю 1500 грн не є неминучими, оскільки охоплюються наданням послуги у підготовці позовної заяви та інших заяв з процесуальних питань, тому такі витрати не належать стягненню з відповідачів на користь позивача.

Так, суд вважає, що витрати на надання адвокатом усних та/чи письмових консультацій клієнту щодо захисту порушених прав органами ПФУ в Одеській області 1000 грн та на підготовку, складання та подання заяви до ГУПФУ в Одеській області щодо виплати грошової допомоги 1000 грн не належать стягненню з відповідача, оскільки такі дії адвоката фактично охоплюються наданням послуг з підготовки та складання позовної заяви.

Стосовно витрат на підготовку позовної заяви та інших заяв з процесуальних питань, суд зазначає, що ці витрати є неминучими та фактичними та враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, з урахуванням того, що категорія справи не є складною, суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу 10 000 грн є завищеною.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, що ця справа відноситься до категорії незначної складності, підготовка позовної заяви не потребувала проведення системного аналізу законодавства та формування нових позицій, а тому враховуючи наявність сформованої судової практики з розгляду даної категорії справ, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що фактичні витрати, які належать стягненню складають 3000 грн., решта сплати покладається на клієнта відповідно до умов договору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місце знаходження: 65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,- задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м.Одеса, вул. Канатна, 83) щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, яка не підлягає оподаткуванню та передбачена пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м.Одеса, вул. Канатна, 83) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню у розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком, без вирахування податків, згідно пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65012, м.Одеса, вул. Канатна, 83) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 в) судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) та витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 3000 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 Розділу IV Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко