Справа № 520/31232/23
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 р. № 520/31232/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Владислава Єгупенка,

розглянувши у приміщенні суду в м. Харкові у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» (м. Харків, вул. Рубанівська, 4) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним адміністративним позовом, в якому позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» щодо невиплати з вини роботодавця належних звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, та компенсації за не отримане речове майно, а також щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за час затримки з вини роботодавця виплати ОСОБА_1 , належних, як звільненому працівникові, при звільненні сум). Зобов`язати відповідача Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за час затримки виплати належних, як звільненому працівникові, при звільненні сум) у розмірі 82 178,85 грн. Стягнути з відповідача Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82 178,85 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 12.06.2015 ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу охорони Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 18) , згідно наказу Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області № 89 о/с з 12.06.2015.

В період з 27.10.2016 по 18.07.2019 позивач перебував у відпустці для догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, згідно наказу Холодногірської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 18) № 71 ос/вп-16 від у 09.11.2016.

В період з 18.07.2019 по 28.07.2019 позивач знаходився на лікарняному.

Після виходу з лікарняного та виходу на роботу ОСОБА_1 29.07.2019 подав через канцелярію відповідачу рапорт, в якому просив звільнити його за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку з 29.07.2019.

Відповідачем вказаний рапорт не розглянутий у встановленому законом порядку.

Натомість, в період з 29.07.2019 по 12.08.2019 Державною установою «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» проводились службові розслідування щодо порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, за результатами проведення яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани та неповної посадової відповідності.

15.08.2019 відповідачем складено висновок проведення службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни ОСОБА_1 невиходу на службу без поважних причин, яким вирішено клопотати начальнику установи про його звільнення (а.с. 108-110).

16.08.2019 начальником ДУ «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» складено висновок по факту звільнення із Державної кримінально-виконавчої служби України ОСОБА_1 , яким вирішено звільнити позивача із займаної посади у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» № 108/ОС-19 від 16.08.2019 ОСОБА_1 звільнено із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони за грубе порушення службової дисципліни прогули без поважних причин на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Не погоджуючись з вказаним наказом в частині визначення підстав звільнення, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№ 18)» № 108/Ос-19 від 16.08.2019, змінити причину (підставу) звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінальній-виконавчій служби з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів України про працю, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 у справі № 520/11277/2020 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року по справі № 520/11277/2020 скасовано.

Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Змінено наказ Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" № 108/ОС - 19 від 16.08.2019 в частині визначення підстави звільнення ОСОБА_1 з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, а саме: звільнення за ініціативою працівника у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

На підставі вказаної постанови та у відповідності з нею внесено зміни до наказу про звільнення в частині визначення підстави звільнення.

На адвокатський запит від 23.03.2021 за вих. №180/03-2021 представника ОСОБА_1 ДУ «Холодногірська виправна колонія (№18)» надала відповідь від 24.03.2021 за вих. №3/9/10/Р-27/14р, в якому вказано, що датою звільнення ОСОБА_1 визнано 16.08.2019. Станом на 16.08.2019 до виплати ОСОБА_1 належить грошова допомога при звільненні зі служби у розмірі 9 328,50 грн, на підтвердження чого надано відповідний розрахунок грошової допомоги при звільненні зі служби.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що грошову допомогу при звільненні ОСОБА_1 виплачено не було та повідомлено, що питання щодо її виплати може бути вирішено тільки в судовому порядку.

У зв`язку з невиплатою належних при звільненні сум, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати з вини роботодавця належних звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18) №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, та компенсації за не отримане речове майно; зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 належні при звільненні суми та розглянути питання про виплату компенсації за не отримане речове майно; стягнути з відповідача на його, ОСОБА_1 , користь: грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 328,50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82178,85грн та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн, що разом складає 111 507, 35 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у справі №520/9219/22 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" щодо невиплати звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18) №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 належних при звільненні усіх належних сум.

Зобов`язано Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) розглянути питання, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) компенсацію за не отримане речове майно.

Зобов`язано Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) грошову допомогу при звільненні зі служби згідно Розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» ОСОБА_1 у розмірі 9328, 50 грн., що є додатком до листа Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/14р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В адміністративному позові позивач посилається на те, що 14.10.2023 зі значною затримкою та тривалим порушенням строків на виконання вказаного рішення суду відповідачем було виплачено належні позивачу, як звільненому працівникові, суми у виді компенсації за не отримане речове майно у сумі 5 219,18 грн та грошової допомоги при звільненні зі служби згідно Розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» ОСОБА_1 у розмірі 9328, 50 грн., що підтверджується інформацією з додатку, особистого електронного кабінету в банку.

Разом з тим, позивач заначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 82 178,85 грн у своєму рішенні від 10.07.2023 у справі №520/9219/23 суд виходив з того, що строк звернення до суду щодо трудового спору (трудових правовідносин) розпочинається саме з моменту фактичного розрахунку з особою, то відповідно саме з цього моменту виникають підстави для отримання останнім середнього заробітку за час затримки у відповідному розмірі і саме з цього моменту виникає право позивача вимагати сплату сум такого заробітку. Отже, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки, які заявлені до моменту фактичного розрахунку з особою є передчасними.

Вказане рішення суду у справі №520/9219/23 набрало законної сили.

Так, під час розгляду справи №520/9219/23 судом встановлено, що 23.03.2021 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом № 180/03-2021-з до ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" щодо надання інформації про суми виплат, що належать до виплати ОСОБА_1 у зв`язку з його звільненням, в т.ч. суму компенсації за порушення строків їх виплати та надати письмовий розрахунок цих виплат.

У відповідь ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" надала листа від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/14р, що ДУ "Холодногірська виправна колонія (№18)" є державною, не прибутковою установою, яка фінансується з Державного бюджету, та, відповідно, й усі бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявністю відповідного бюджетного призначення, котрі втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, а відтак питання виплати грошової допомоги при звільненні може бути вирішено тільки в судовому порядку.

До зазначеного листа відповідачем додано розрахунок грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" ОСОБА_1 , згідно якого вбачається, що при звільненні служби розмір грошової допомоги позивача складає 9328, 50 грн.

Не погоджуючись із означеною, на думку позивача бездіяльністю, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного права.

Як убачається із копії розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" ОСОБА_1 , при звільненні служби розмір грошової допомоги позивача складає 9328, 50 грн.

При цьому, позивач просив суд стягнути з відповідача грошову допомогу.

Водночас, судовим розглядом у справі №520/9219/23 не встановлено, а позивачем не доведено того, що відповідачем здійснено нарахування грошової допомоги при звільненні позивача у розмірі 9328, 50 грн. Тобто, в даному випадку заборгованість не виникла.

Отже, в даній частині позовних вимог суд зазначив, що права позивача не є порушеними, що свідчить про передчасність таких вимог, а тому в задоволенні про стягнення суми позивачу відмовлено.

При цьому, суд враховуючи вищезазначене, прийшов до висновку, що Державною установою "Холодногірська виправна колонія (№18)" вчинено протиправну відмову у не нарахуванні та невиплаті позивачу грошової допомоги при звільненні зі служби.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем не в повному обсязі проведено з позивачем розрахунок в частині виплати грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно та грошової допомоги при звільненні зі служби, але станом на момент звернення позивача з позовом спірні суми грошової компенсації та допомоги ще не були нараховані та виплачені позивачу в порядку визначеному законодавством, а тому суд вважав, що заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є фактично передчасними, оскільки не відбулося нарахування та виплата вказаних сум, тобто був відсутній фактичний розрахунок відповідача з позивачем.

При цьому, суд звернув увагу на те, що позивач не позбавлений права після фактичного розрахунку ним відповідачем, звернутися з відповідним позовом до суду про стягнення з останнього середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою для захисту своїх порушених прав.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частинами 1, 2 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом п. 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, за статтею 47 Кодексу (КЗпП прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу (КЗпП прим.), а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу (КЗпП прим.), тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11.02.2021 по справі №240/532/20 перебіг строку позовної давності звернення працівника із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Строк звернення до суду щодо трудового спору (трудових правовідносин) розпочинається саме з моменту фактичного розрахунку з особою, та відповідно саме з цього моменту виникають підстави для отримання останнім середнього заробітку за час затримки у відповідному розмірі і саме з цього моменту виникає право позивача вимагати сплату сум такого заробітку.

Суд зазначає, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою ж для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому гарантоване в статті 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 12.02.2020 по справі №160/7402/18.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що у визначені ст. 116 КЗпП України строки відповідачем при звільненні позивача не було виплачено всіх сум, що йому належать.

Так, позивачу при звільненні не було виплачено грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 328,50 грн та компенсації за не отримане речове майно у сумі 5 219,18 грн.

При цьому, як вбачається з відповіді відповідача від 24.03.2021, йому було відомо про вимогу позивача провести виплати належних йому при звільненні сум, а тому, саме з цієї дати повинен обчислювати строк затримки виплати, у зв`язку з чим загальний, з урахуванням встановленого законом обмеження тривалістю шість місяців, строк (період) затримки розрахунку при звільненні становить з 24.03.2021 по 24.09.2021, тривалістю 185 днів.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, настають наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат.

Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06. 2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової допомоги при звільненні зі служби на підставі ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, не виплативши позивачу грошову допомогу при звільненні та компенсацію за речове майно, відповідач порушив конституційні права позивача на оплату праці у розмірах, передбачених законодавчими актами, у зв`язку із чим відповідач був зобов`язаний разом із виплатою недоплаченої суми відшкодувати працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з урахуванням встановленого законом максимального шестимісячного строку для нарахування компенсації за час затримки розрахунку.

А тому позивач має право на стягнення належного йому середнього заробітку за період затримки виплати належних йому при звільненні сум.

Розрахунок середнього заробітку має здійснюватися на підставі пунктів 2 та 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

Так, протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, а саме: дата з якої слід відраховувати початок періоду затримки виплати належних позивачеві при звільненні сум, позивач не працював, а тому середня заробітна плата має обчислюватися виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби вбачається, що заробітна плата позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років, складала 9 328,50 грн на місяць.

Позивача було звільнено 16.08.2019.

Згідно з абз. 5 п. 4 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Тобто, середньоденна заробітна плата позивача складає 9 328,50 грн (розмір посадового окладу з доплатами та надбавками) * 2 (місяці) / 42 робочі дні (за останні два календарних місяці червень-липень, що передують дню звільнення) = 444,21 грн.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2021 по 24.09.2021 складає 82 178,85 грн (444,21 грн * 185 днів затримки).

Така ж сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить і за період затримки, починаючи з дня звільнення та протягом шести місяців після.

Тобто фактично середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 82 178,85 грн, нараховані за 6 місяців, як з дня звільнення 16.08.2019, так і з дня пред`явлення вимоги про розрахунок 24.03.2021.

При цьому, надані органом Пенсійного фонду України індивідуальні відомості про застраховану особу не містять даних про заробітну плату позивача, не надано таку інформацію і на запит представника позивача від 23.03.2021, зокрема, не вказано повністю сум виплат, що належали позивачу при звільненні, а також сум компенсації за порушення строків їх виплат, у зв`язку з чим не можливо встановити дійсний розмір заробітної плати позивача для розрахунку середнього заробітку.

Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З аналізу вищевикладеного слід дійти висновку про те, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Суд наголошує на обставинах того, що ухвалою суду від 06.11.2023 зобов`язано Державну установу «Холодногірська виправна колонія (№18)» у строк для подання відзиву надати суду докази, а саме: відомості щодо належних до виплати, нарахованих та фактично виплачених позивачу при звільненні сум із зазначенням, чи були порушені строки такої виплати (якщо порушені зазначити причини порушення строків виплати); довідку про розмір середньомісячної заробітної плати позивача перед звільненням; довідку про розмір заробітної плати позивача перед звільнення для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних при звільненні сум.

Однак, відповідачем вимоги ухвали від 06.11.2023 у повному обсязі виконано не було.

Так, у відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що в зв`язку із тим, що позивач перед його звільненням перебував у відпустці за доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку заробітна плата йому не нараховувалась, в зв`язку із чим при звільненні позивача були відсутні підставі виплачувати її йому. Позивач до звільнення його з роботи у знаходився у відпустці за доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку, в зв`язку із чим він не набув права на відпустки та виплата за невикористані дні відпусток йому не виплачувалась.

Позивач при зверненні до суду належних та допустимих доказів в підтвердження розміру грошового забезпечення в останні 2 місяці перед звільненням також не надав.

Відповідно до частини 9 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

В той же час, вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 щодо дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Водночас, Великою Палатою Верховного Суду вказано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також, Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Судом встановлено, що одним з факторів, що суттєво вплинув на розмір середнього заробітку є тривалий проміжок часу затримки розрахунку при звільненні з 24.03.2021 по 24.09.2021 (185 днів затримки).

Суд враховує, що у випадку застосування загального порядку обчислення компенсації, наведений підхід призведе до значного перевищення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні над сумою заборгованих виплат. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування принципу пропорційності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає відшкодуванню на користь позивача.

Між тим, у спірних правовідносинах сума затримки розрахунку при звільненні є значно більшою від суми, виплаченої позивачу при звільненні.

Разом з цим, відповідач у відзиві на адміністративний позов не навів при цьому жодного мотиву необхідності застосування даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, облікової ставки НБУ при розрахунку вказаної виплати, а також не врахував наведені вище приписи Порядку № 100, які регулюють відповідні правовідносини.

Крім того, у даній справі відсутня необхідність при вирішенні питання про розмір належного позивачу середнього заробітку виходити з приблизної оцінки розміру пов`язаних із затримкою розрахунку майнових втрат на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, оскільки застосований судом спосіб враховує, що відповідно до принципу співмірності розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив відповідач позивачу при звільненні, що не суперечить вищевказаним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7000 грн.

Визначений судом розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача повністю відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, оскільки сума затримки розрахунку при звільненні є значно більшою від суми, виплаченої позивачу при звільненні.

Таким чином, беручи до уваги позицію Верховного Суду, викладеного у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо позовних вимог в частині визнати протиправною бездіяльність відповідача Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» щодо невиплати з вини роботодавця належних звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, та компенсації за не отримане речове майно, суд зазначає, що вказані вимоги були предметом розгляду у справ №520/9219/22 та рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2022 у справі №520/9219/22 визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Холодногірська виправна колонія (№18)" щодо невиплати звільненому 16.08.2019 на підставі наказу Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18) №108/ОС-19 від 16.08.2019 із Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника відділу охорони ОСОБА_1 належних при звільненні усіх належних сум, зобов`язано Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) розглянути питання, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) компенсацію за не отримане речове майно, зобов?язано Державну установу "Холодногірська виправна колонія (№18)" (61052, м. Харків, вул. Рубанівська, 4, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) грошову допомогу при звільненні зі служби згідно Розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби капітана внутрішньої служби, начальника відділу охорони Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» ОСОБА_1 у розмірі 9328, 50 грн., що є додатком до листа Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» від 24.03.2021 р. № 3/9/10/Р-27/14р.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає їх передчасними, спрямованими на майбутнє, отже такими, що задоволенню не підлягають, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, наразі спір з приводу вказаних обставин відсутній.

Так, під час розгляду даної справи, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7000 грн. (сім тисяч гривень).

Тобто, права позивача було відновлено належним чином.

Так, позовні вимоги у вказаній частині звернені на майбутнє, в даній частині позовних вимог права позивача не є порушеними.

Отже, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» (м. Харків, вул. Рубанівська, 4) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Холодногірська виправна колонія (№18)» щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну установу «Холодногірська виправна колонія (№18)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7000 грн. (сім тисяч гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Владислав ЄГУПЕНКО