Справа № 620/7247/23
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2024-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/7247/23

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому, з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 72-76 т.3), просить стягнути з відповідача заборгованість з середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 01.03.2018 по 11.12.2020) у розмірі 2 576 267,04 грн. (з урахуванням правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №460/15639/21, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 31.05.2022 у справі №640/9712/20).

Свої позовні вимоги мотивує тим, що на момент виникнення спірних правовідносин пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), мав застосовуватись при розрахунку його середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки був чинним до 11.12.2020.

Ухвалою судді ОСОБА_2 від 14.06.2023 відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 12.07.2023 провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2023 ухвалу суду першої інстанції від 12.07.2023 скасовано, справу направлено до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2024 справу №620/7247/23 передано для розгляду судді Бородавкіній С.В.

Ухвалою судді від 05.01.2024 заяву позивача про відвід судді у справі №620/7247/23 повернуто без розгляду.

Ухвалою судді Бородавкіної С.В. від 08.01.2024 справу №620/7247/23 прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, установлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 11.01.2024 позивачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі відмовлено.

Ухвалою суду від 18.01.2024 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву; клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 01.02.2024 провадження у справі зупинено до набрання чинності ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.01.2024 про повернення без розгляду заяви про відвід судді.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2024 ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 01.04.2024 провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 01.04.2024 визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Бородавкіної С.В. у справі №620/7247/23.

Ухвалою суду від 04.04.2024 ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід судді ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою суду від 08.04.2024 прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 15.04.2024 відзив на позовну заяву повернуто без розгляду.

Ухвалою суду від 15.04.2024 у задоволенні заяви про внесення виправлень в ухвалу від 18.01.2024 позивачу відмовлено.

Ухвалою суду від 15.04.2024 виправлено описку в ухвалі суду від 08.04.2024.

Представник відповідача надав відзив на збільшену позовну заяву (а.с. 106-137, 146-152 т.3), у якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його вимог та зазначив, що Постановою КМУ від 09.12.2020 №1213 внесено зміни до Порядку №100, а саме виключено пункт 10. За таких обставин, підстави для його врахування у спірних правовідносинах відсутні. Крім того, відповідач покликався на обставини, встановлені під час перегляду справи №620/6246/20 за нововиявленими обставинами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходив службу у в/ч НОМЕР_1 .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 у справі №620/6246/20, яке набрало законної сили 29.06.2023, визнано протиправним та скасовано наказ начальника в/ч НОМЕР_1 від 14.12.2016 №287-ос, яким ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого техніка пожежної безпеки відділу персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 військової частини НОМЕР_1 ; стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2016 по 11.10.2021 у розмірі 586 293,09 грн., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 43-52, 85-86 т.1).

При цьому, відповідно до змісту вказаного рішення, обраховуючи позивачу суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керувався вимогами пунктів 2, 5, 8 Порядку №100.

Вважаючи, що при обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно застосовувати також пункт 10 Порядку №100, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно із пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку №100 (у редакції, чинній на момент винесення судом рішення по справі №620/6246/20) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 10 Порядку №100 (у редакції до 12.12.2020) було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

У свою чергу, 12 грудня 2020 року набрали чинності зміни, внесені до Порядку №100 постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, якими пункт 10 розділу ІV Порядку №100 виключено.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження у адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Про принцип дії закону в часі неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 09.02.1999 №І-рп/99, від 35.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, зазначаючи, що дію нормативно-правового акта в часі необхідно розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У контексті застосування принципу дії закону у часі це означає, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсязі.

Суд наголошує, що за змістом частини другої статті 235 КЗпП рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік) орган, який вирішує трудовий спір (в даному випадку суд), ухвалює саме при винесенні рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі.

Відтак, правові підстави для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику виникають у день винесення судом рішення про поновлення його на роботі і при визначенні розміру такої виплати слід керуватися нормами права, які діють на час ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Враховуючи наведене, при застосуванні Порядку №100 для визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суду необхідно враховувати ту його редакцію, яка була чинною на час постановлення рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 21.09.2022 (справа №826/17802/14), який наголосив на хибному висновку судів попередніх інстанцій про ультраактивність приписів пункту 10 Порядку №100.

Суд звертає увагу, що станом на 11.10.2021 (дата ухвалення рішення у справі №620/6246/20) Порядок №100 не містив положень, які б передбачали застосування при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного коригування заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації.

З врахуванням наведеного, суд зазначає про відсутність правових підстав для застосування при визначенні ОСОБА_1 розміру середнього заробітку Порядку №100, в редакції до 12.12.2020.

Посилання позивача на постанови Верховного Суду 08.11.2022 у справі №460/15639/21, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20 та від 31.05.2022 у справі №640/9712/20 є необґрунтованим, адже у всіх перелічених справах застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу приписи пункту 10 Порядку №100 на час вирішення спорів у суді першої інстанції були чинними. Тобто, застосування приписів пункту 10 Порядку №100 в перелічених судових рішеннях спричинене іншими казуальними умовами, відмінність яких від правової ситуації в цій справі унеможливлює використання їх для порівняння.

На вказані обставини звертав увагу і Шостий апеляційний адміністративний суд в постанові від 24.01.2022 по справі №620/6246/20, надаючи правову оцінку обставинам, покладеним в основу апеляційної скарги ОСОБА_1 (а.с. 52 т.1).

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Так, згідно із рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1).

У пункті 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 30 квітня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Суддя С.В. Бородавкіна