Справа № 140/28354/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/28354/23 пров. № А/857/3564/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (головуючий суддя Сорока Ю.Ю., м.Луцьк) у справі №140/28354/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання неправомірним рішення та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.09.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: визнати неправомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №394 від 28.04.2023 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника - її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовує тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію згідно ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В квітні 2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про перехід із пільгової пенсії на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 28.04.2023 №394 позивачу відмовлено в призначенні пенсії в разі втрати годувальника, з підстав не доведення факту її перебування на утриманні чоловіка, а також у зв`язку з недосягненням нею віку з якого вона мала б право на отримання пенсії в разі втрати годувальника. Позивач вважає вказану відмову у призначенні пенсії неправомірною та такою, що суперечить чинному законодавству України, оскільки вважає, що відповідно до п.п. в ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» має право на отримання пенсії в разі втрати годувальника.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій заявник зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт вважає, що вона, відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визнається непрацездатною особою і відповідно має право на отримання пенсії по втраті годувальника. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Волинській області, як одержувач пенсії за віком (із зниженням пенсійного віку мати дитини-інваліда), розмір якої визначено відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 від 09.07.2003 з 07.03.2022.

19.04.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії у разі втратити годувальника за померлого чоловіка, ОСОБА_2 , пенсіонера Міністерства оборони України, пенсія якому була призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

За результатами розгляду заяви від 19.04.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області прийнято рішення від 28.04.2023 №394 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з підстав не доведення факту її перебування на утриманні чоловіка, а також у зв`язку з недосягненням нею віку з якого вона мала б право на отримання пенсії в разі втрати годувальника.

Вважаючи відмову у призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до п.п. в ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» протиправною, позивач звернулася в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон).

Положення Закону спрямовані на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення осіб, які мають право на пенсію згідно його положень, забезпечення їх конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та Законом.

Згідно ч.ч.1-3 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби. Батьки військовослужбовців, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років, за наявності страхового стажу не менше 25 років - для чоловіків і не менше 20 років - для жінок.

Відповідно до п.п. в ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються: батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» врегульовані в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженому постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 (Порядок).

Пунктом 10 Порядку визначений перелік документів, які подаються для призначення пенсії в разі втрати годувальника. Відповідно до цього пункту перебування на утриманні підтверджується довідкою уповноважених органів з місця проживання про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника або рішенням суду про перебування на утриманні. За документ, що засвідчує факт перебування на утриманні померлого годувальника приймаються довідки житлово-комунальних підприємств з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки! про реєстрацію місця проживання (разом годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 №1382. У випадку неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні встановлюється судом.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що визначальними умовами для встановлення права на даний вид пенсії є досягнення пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону №1058 та факт перебування на утриманні померлого годувальника.

Разом з тим, в матеріалах справи та в поданих ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Волинській області документах для призначення пенсії у разі втрати годувальника відсутні документи, які підтверджують факт перебування позивача на утриманні померлого ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідно до п.п. в ч.4 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 140/28354/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний