Справа № 520/25641/23
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 р. Справа № 520/25641/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/25641/23

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до ОСОБА_1

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 безпідставно набуту одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 19171,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом в Держприкордонслужбі. Відповідачеві була нарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 19463,50 грн. Однак на думку позивача, вказана сума була виплачена помилково. Так, відповідач зазначив, що ОСОБА_1 звільнена згідно вимог підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме з підстави «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», яка застосовується виключно під час дії воєнного стану, який тривав як на момент звільнення відповідача так і на сьогодні. При цьому, згідно чинного законодавства, у разі звільнення у зв`язку з сімейними обставинами в період моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (підпункт "г") пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII), військовослужбовець не набуває права на застосування до нього вимог статті 15 Закону № 2232-XII та отримання одноразової грошової допомоги. Таким чином, враховуючи помилковість виплати спірної грошової допомоги, позивач вважає необхідним стягнути її у судовому порядку відповідно до положень ст. 1215 ЦК України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 року адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що в даній справі головним питанням, яке підлягає дослідженню та встановленню є наявність/відсутність права на одноразову грошову допомогу при звільненні за обставин дії воєнного стану та звільнення військовослужбовця у зв`язку з сімейними обставинами.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 затверджено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу. Підстава за якою звільнено відповідачку, а саме: «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», відсутня в переліку зазначеному у вищезазначеній постанові.

Зауважив, що Закон № 2232-ХІІ в статті 26 має відсилочну норму до переліку сімейних обставини або з інших поважних причин, що надають право на звільнення затверджених Кабінетом Міністрів України лише для мирного часу. Отже, законодавець в частині 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначив, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 лише щодо мирного часу.

З вказаного випливає, що позивач звільняючись з військової служби в період з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ не набув права на застосування до нього вимог статті 15 Закону № 2011-ХІІ та отримання одноразової грошової допомоги при звільнені.

Відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначила, що вона, як військовослужбовець, що звільнена з військової служби через сімейні обставини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) у зв`язку з настанням особливого періоду, не маючи бажання продовжувати військову службу, будучи військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, маючи вислугу років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом першим пункту 2 статті 15 Закону №2011-XII. А відтак, вказана грошова допомога не підлягає стягненню з останньої.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.05.2022 № 141-ОС припинено (розірвано) контракт, звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ у запас майора ОСОБА_1 , та встановлено виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 05 (п`ять) повних календарних років служби в сумі 19463 грн. 50 коп. /а.с. 17-18/.

Відповідно до витягу з розрахунково-платіжної відомості №29 від 13.06.2022 ОСОБА_1 нарахована одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 19463,50 грн. /а.с. 16/.

На виконання наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.05.2022 № 141-ОС, відповідно до абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, було відраховано із грошового забезпечення військовослужбовця кошти у розмірі 7785,40 грн за 15 календарних днів відпустки, що були використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилась після звільнення.

Позивач у позовній заяві стверджує, що в період з 19.02.2023 по 16.03.2023 комісією Східного регіонального управління проводилось службове розслідування за фактом помилкової виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 . За результатами службового розслідування комісія встановила що посадові особи, візуючи наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18.05.2022 №141-ОС в частині виплати майору ОСОБА_1 , добросовісно помилились вважаючи, що військовослужбовець, під час дії воєнного стану, мала право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, та визначено підготувати та подати до суду позовні заяви про стягнення безпідставно набутих коштів з ОСОБА_1 .

Вважаючи, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачена відповідачу помилково, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Східного регіонального управління безпідставно набутої одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 19171,55 грн., відповідно до положень статті 1215 ЦК України.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, виходив з того, що відсутні підстави, передбачені п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України для повернення відповідачем виплачених коштів, оскільки одночасно наявні такі умови: здійснення виплати позивачем добровільно, відсутність рахункової помилки, добросовісність набувача коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби з 18.05.2022 за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає хибними доводи апеляційної скарги про те, що підстава звільнення з військової служби, за якою особа має право на одноразову грошову допомогу при звільненні (зазначену в частині 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ), а саме: військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років - відноситься саме до звільнення з військової служби в особливий період, а не під час введення воєнного стану, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося раніше, відповідач звільнена з військової служби на підставі пп. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Так, до вказаного пункту статті Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" були внесені зміни Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян" від 01.04.2022 №2169-IX, який набрав чинності з 13.04.2022.

Відповідно до Пояснювальної записки до проєкту Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян" метою внесення даних змін до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є забезпечення принципу охорони дитинства і материнства шляхом встановлення додаткових підстав для звільнення з військової служби та відстрочки від мобілізації під час воєнного стану та особливого періоду. Саме з цією метою були внесені зміни до Закону, зокрема щодо підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено: особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХIІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 №303/2014, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 №1126-VII оголошено рішення про проведення часткової мобілізації. Вказаний Закон набрав чинності з дня його опублікування 18.03.2014.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про оборону України" починаючи з 18.03.2014 в Україні було запроваджено "особливий період", який з того часу не припинявся.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 звільнено під час дії в країні воєнного стану, що є частиною особливого періоду, отже дає їй право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні.

Та обставина, що частиною 5 ст. 26 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначені окремі підстави, на яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, а саме: пунктом 1 - у мирний час; пунктом 2 - під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації); пунктом 3 - з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, жодним чином не звужує право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки в частині другій статті 15 Закону № 2011-ХІІ термін "особливий період" вживається в тому значенні, який визначений в статті 1 Закону України "Про оборону України" та включає період дії воєнного стану.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що право на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та її розмір, що визначені ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб" не залежать від того, протягом усього особливого періоду чи безпосередньо у період дії воєнного стану відбулось звільнення відповідача з військової служби.

Крім того, суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.01.2019 по справі № 753/15556/15-ц висловила правову позицію, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_1 цілком правомірно було здійснено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 календарних років і більше.

Таким чином, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, для повернення відповідачем виплачених коштів, оскільки одночасно наявні такі умови: здійснення виплати позивачем добровільно, відсутність рахункової помилки, добросовісність набувача коштів.

Щодо доводів позивача про встановлення в ході службового розслідування, що останній "добросовісно помилився", що відповідач має право на спірну виплату, то суд правильно звернув увагу на те, що в даному випадку цей факт не свідчить про недобросовісність саме відповідача при отриманні грошового забезпечення. Доказів того, що останньою з метою отримання грошового забезпечення подавалися фіктивні довідки чи листки непрацездатності тощо, або здійснювався вплив на працівників фінансового підрозділу, суду не надано та про такі обставини не повідомлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 року по справі № 520/25641/23 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 по справі № 520/25641/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді З.О. Кононенко О.М. Мінаєва