Справа № 380/996/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/996/24 пров. № А/857/4056/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року про повернення позовної заяви (суддя Мартинюк В.Я., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №380/996/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури,

про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати,

встановив:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача Львівської обласної прокуратури, в якому просила: 1) стягнути з Держави в особі Львівської обласної прокуратури на користь позивача матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу та надбавки за вислугу років визначених ст.81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями другого речення абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури" від 19.09.2019, що визнане неконституційним, за період з 11 листопада 2020 року по 12 вересня 2023 року в сумі 1650154,03 грн..

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки шляхом подання нової редакції позовної заяви із зазначенням відомостей про наявність або повідомлення електронної сторінки кабінету; долучення до позовної заяви письмового підтвердження позивача про те, що нею не подано іншу позиву (позов) до цієї самої відповіді з тим самим предметом та з тих самих підстав; подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску та доказів, що підтверджують причину пропуску такого.

На адресу суду першої інстанції надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 від 31.01.2024, у якій заявлено клопотання про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди - повернуто позивачу.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 02.02.2024 не погодилася позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржувану ухвалу суду необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог на спростування висновків суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви апелянт покликається на те, що у даній справі позивач дізналася про порушення її права в момент отримання від відповідача відмови відшкодувати шкоду, оскільки інших обставин, які б свідчили про виникнення спору не відбулось. Окрім цього, у даному випадку поведінку позивача не можна назвати пасивною та тривалою, оскільки позивачем ще з дня прийняття самого рішення Конституційного Суду України №8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 вживались заходи для майбутнього захисту свого порушеного права. Зокрема, як зазначено у позовній заяві від 30.12.2023 та підтверджено долученими доказами, з дня прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України заробітна плата позивачу і надалі виплачувалась Львівською обласною прокуратурою у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України, а не Закону України «Про прокуратуру». Тому позивачем було скеровано запит до Львівської обласної прокуратури на отримання публічної інформації про структуру заробітної плати. Просить врахувати скаржниця, що у даному випадку позивач без зайвих зволікань, в розумний строк після оприлюднення вищевказаного рішення Конституційного Суду України, демонструючи свою обізнаність щодо настання юридичної можливості на отримання такого відшкодування, звернулась до Львівської обласної прокуратури із заявою про відшкодування завданої шкоди.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 02.02.2024, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає про відсутність підстав для її задоволення, вважаючи, що ОСОБА_1 не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли їй звернутися до суду у визначений законодавством строк, а твердження, на які позивач посилається, не можуть вважатись поважними для поновлення строку звернення до суду із даним позовом. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржену ухвалу суду про повернення позовної заяви без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

З офіційного веб-сайту Конституційного Суду України встановлено, що 16.11.2023 опубліковане рішення від 13.09.2023 року №8-р (II)2023, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року №113-ІХ.

27.11.2023 позивач ОСОБА_1 звернулася до Львівської обласної прокуратури з проханням відшкодувати матеріальну шкоду, завдану актом, який визнаний неконституційним, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 11.11.2020 по 12.09.2023 та виплату такої шкоди.

На вказане звернення ОСОБА_1 отримала відповідь за №21-338ВИХ-23 від 11.12.2023, якою повідомлено про відсутність підстав для відшкодування запитуваної матеріальної шкоди.

Вказану відповідь (інформацію) Львівською обласною прокуратурою відправлено поштовим зв`язком рекомендованим листом за №140, що підтверджується конвертом Укрпошти (а.с. 31) та отримано позивачем 26.12.2023, що підтверджується трекінгом листа Укрпошти (а.с. 32).

Після вжиття таких заходів врегулювання питання відшкодування завданої шкоди в позасудовому порядку, позивач звернулася 30.12.2023 з цим позовом до адміністративного суду.

Повернувши позовну заяву, суд першої інстанції в ухвалі від 02.02.2024 року керувався пунктом 9 ч.4 ст.169 та ч.2 ст.123 КАС України і дійшов висновку, що вказані позивачем підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду є неповажними, а тому позовна заява підлягає поверненню.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, не відповідають нормам процесуального права і фактичним обставинам справи, з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 частин 1, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

З наведених положень видно, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин та обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України).

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач звернулася в суд із цим адміністративним позовом 30 грудня 2023 року та оспорює право на отримання від відповідача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу та надбавки за вислугу років визначених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями другого речення абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури" від 19.09.2019, що визнане неконституційним, за період з 11 листопада 2020 року по 12 вересня 2023 року в сумі 1650154,03 грн..

У розглядуваній справі судом встановлено, що після оприлюднення 16.11.2023 Конституційним Судом України рішення від 13.09.2023 року №8-р (II)2023 позивач 27.11.2023 зверталась до Львівської обласної прокуратури із заявою про відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, який визнаний неконституційним, у вигляді недоотриманої заробітної плати з 11.11.2020 по 12.09.2023.

Як встановлено з відповіді відповідача за №21-338ВИХ-23 від 11.12.2023, яка отримана позивачем 26.12.2023, Львівська обласна прокуратура не вбачає підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди за вищевказаний період.

З поданого до суду уточненого позову видно, що після ініціювання позивачем перед відповідачем питання про відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, який визнаний неконституційним, та отримання відмови відповідача у такому відшкодуванні, позивач негайно звернулася з позовом до адміністративного суду.

У даному випадку поведінку позивача не можна назвати пасивною та тривалою, оскільки позивачем вживались заходи для майбутнього захисту свого порушеного права. Зокрема, як зазначено у позовній заяві від 30.12.2023, з дня прийняття вказаного рішення Конституційним Судом України заробітна плата позивачу і надалі виплачувалась Львівською обласною прокуратурою у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України.

Однак, суд першої інстанції в оскарженій ухвалі від 02.02.2024 не навів обґрунтувань і мотивів того, чому доводи позивача про поважність причин пропуску строку, як-то звернення до Львівської обласної прокуратури 27.11.2023 і отримання відповіді 26.12.2023, та без зайвих зволікань звернення 30.12.2023 до адміністративного суду із цим позовом, являються неповажними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду і не дають підстав для висновку про можливість поновлення такого строку.

Тобто, повертаючи позовну заяву у вказаній справі з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не врахував незначний проміжок часу пропущеного строку з 17.12.2023 до 30.12.2023 та не навів з цього приводу відповідних обгрунтувань, що призвело до передчасних і необгрунтованих висновків про необхідність повернення позовної заяви.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі №320/14843/23 від 24.01.2024, надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів також враховує, що згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи сформовано необгрунтовані висновки, які не відповідають обставинам справи, оскаржена ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи (питання), а тому ухвалу суду першої інстанції від 02.02.2024, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, зі стадії відкриття провадження.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року про повернення позовної заяви в адміністративній справі №380/996/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль