Справа № 160/19945/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/19945/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року (головуючий суддя Тулянцева І.В.)

в адміністративній справі №160/19945/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 08.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-281315-55/У від 22.02.2021 року;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області виключити з інтегрованої картки платника податків (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, визначеному податковою вимогою ДПС у Дніпропетровській області на суму 37 788,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував дохід від неї, оскільки з 10.03.2010 р. по 23.06.2023 р. відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, про що свідчить довідка про звільнення надана разом із позовом. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 28.03.2001 та припинив підприємницьку діяльність в липні 2006 року. Позивач зазначає, що особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має об`єктивної можливості сплачувати єдиний соціальний внесок. З листопаду 2018 року по липень 2020 року позивач працював на виробництві в Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№26)», за цей період єдиний соціальний внесок за нього сплачував роботодавець, що підтверджується довідками форми ОК-5 та ОК-7 станом на 01.08.2023 року. Таким чином, позивач вважає оскаржувану вимогу протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-281315-55/У від 22.02.2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що в періоди, за які позивачу було сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки), він перебував у трудових відносинах з роботодавцями, тобто був найманим працівником, за якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску. А визначений період з 2017 року по грудень 2020 року, тобто під час відбування покарання, позивач не міг здійснювати підприємницьку діяльність, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головне управління ДПС у Дніпропетровській області виключити з інтегрованої картки платника податків (ІКП) заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, визначеному податковою вимогою ДПС у Дніпропетровській області на суму 37 788,74 грн., то суд першої інстанції вказав, що до того часу поки рішення суду про скасування вимоги про сплату боргу не набере законної сили, у контролюючого органу відсутній обов`язок здійснювати відображення/коригування у особовій картці актуального стану заборгованості позивача, у зв`язку із чим, вимоги позивача в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, який у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказує, що в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивач реалізував своє право на працю в колонії або доказів щодо порушення колонії трудового законодавства та відповідного судового рішення про зобов`язання сплатити ЄСВ.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.06.2023 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 28.03.2001 (дата запису: 23.03.2006) номер запису: 0007223 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (Кам`янська ДПІ), підприємницьку діяльність припинено з 26.06.2023 року, запис №002007223.

Згідно довідки про звільнення серії ЗАП № 09257 від 23.06.2023, ОСОБА_1 відбував покарання у період з 10.03.2010 до 23.06.2023.

Відповідно до довідки про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 01.08.2023 року, копія якої міститься у матеріалах справи, з 4 кварталу 2018 року до 3 кварталу 2020 року ОСОБА_1 працював в Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№26)», а за інші спірні періоди зазначено про відсутність доходів.

Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 року № Ф - 281315-55/У на суму 37 788,74 грн.

Заборгованість зі сплати єдиного внеску у ОСОБА_1 станом на 26.11.2021 складала 37 788,74 грн., яка складалась з наступних нарахувань: по строку сплати 09.02.2018 нараховано за 2017 рік - 8448,00 грн.;

- по строку сплати 19.04.2018 нараховано за І квартал 2018 року - 2457,18грн.;

- по строку сплати 19.07.2018 нараховано за II квартал 2018 року - 2457,18грн.;

- по строку сплати 19.10.2018 нараховано за III квартал 2018 року - 2457,18 грн.;

- по строку сплати 21.01.2019 нараховано за IV квартал 2018 року 2457,18грн.;

- по строку сплати 19.04.2019 нараховано за І квартал 2019 року - 2754,18грн.;

- по строку сплати 19.07.2019 нараховано за II квартал 2019 року - 2754,18грн.;

- по строку сплати 21.10.2019 нараховано за III квартал 2019 року - 2754,18 грн.;

- по строку сплати 20.01.2020 нараховано за IV квартал 2019 року - 2754,18 грн.;

- по строку сплати 21.04.2020 нараховано за І квартал 2020 року - 2078,12грн;

- по строку сплати 20.07.2020 нараховано за II квартал 2020 року - 1039,06грн;

- по строку сплати 19.10.2020 нараховано за III квартал 2020 року - 3178,12грн.

- по строку сплати 19.01.2021 нараховано за IV квартал 2020 року - 2200,00 грн.

За листопад, грудень 2018 року за позивача єдиний соціальний внесок сплачувався Державною установою «Жовтоводська виправна колонія (№26)», за період з березня по липень та з листопада по грудень 2019 року Державним підприємством «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№26)», за березень - травень 2020 року Державною установою «Жовтоводська виправна колонія (№26)», за червень, липень, вересень 2020 року Державним підприємством «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№26)», що підтверджується довідками за формою ОК-5 та ОК-7.

Позивач вважає протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 №Ф-281315-55/У, складену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 статті 14 ПК працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

За змістом статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються:

принципи збору та ведення обліку єдиного внеску;

платники єдиного внеску;

порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску;

розмір єдиного внеску;

орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність;

склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

В силу абзацу 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Водночас, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) не врегульовано.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, арбітражні керуючі, які здійснюють діяльність.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Крім того, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Вказана позиція кореспондується з викладеною в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року (справа №824/509/19-а) та від 27.11.2019 року (справа №160/3114/19).

Матеріалами справи підтверджується, що сума заборгованості за спірною вимогою утворилась внаслідок щоквартального нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за 2017, 2018, 2019, 2020 роки, що становить 37 788,74 грн.

Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 10.03.2010 року по 23.06.2023 року відбував покарання в Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№26)» за Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.06.2010 року, що підтверджується Довідкою про звільнення Серія ЗАП №09257.

Згідно довідок ОК-5 та ОК-7 також вбачається, що позивач працював у вищезазначеній колонії.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги в адміністративній справі у постанові від 04.12.2019 по справі №440/2149/19 сформулював правовий висновок, відповідно до якого, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону Матеріалами справи підтверджується щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Контролюючий орган Вимогою №Ф-281315-55/У від 22.02.2021 року визначив позивачеві суми зобов`язань зі сплати єдиного внеску із розміру мінімального страхового внеску у період реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, за який він мав обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску.

Однак, протягом періоду, за який контролюючим органом донараховано недоїмку, ОСОБА_1 з 10.03.2010 до 23.06.2023 був офіційно працевлаштований, тобто був найманим працівником, а саме застрахованою особою, за яку єдиний внесок сплачує її роботодавець.

При цьому, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI) не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, які відбувають покарання у місцях позбавлення волі.

Отже, такі особи виконують обов`язки платника єдиного внеску, передбачені ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (№2464-VI), на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Інструкція про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 за №387/22919.

Пунктом 3.1 Інструкції передбачено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати.

Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засудженими здійснюється виконання робіт чи надання послуг.

Згідно з пунктом 5.1 Інструкції праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.

Відрахування із заробітної плати або винагороди засуджених та нарахування на них підприємства установ виконання покарань, фізичні особи - підприємці або юридичні особи, для яких засудженими здійснюється виконання робіт чи надання послуг, проводять відповідно до законодавства.

Сума заробітку засуджених після відрахування податків та зборів перераховується на депозитний рахунок установи виконання покарань для здійснення подальших відрахувань та відшкодувань згідно з Розділом VI цієї Інструкції з обов`язковим відображенням на особовому рахунку засудженого з урахуванням вимог чинного законодавства.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.03.2020 у справі №440/1512/19, засуджені до відбування покарання в місцях позбавлення волі, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковими договорами, є застрахованими особами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а суми виплат, отримані ними, є базою нарахування єдиного соціального внеску, як це передбачено, зокрема статтею 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, зміни до якої внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених" від 07.09.2016 року № 1492-VIII, який набрав чинності 08.10.2016.

Право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору.

Засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія у цих трудових відносинах виступає роботодавцем, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум податку з доходів фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати платника податку.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сплата позивачем єдиного внеску за періоди, коли такий внесок сплачувався за нього як за найманого працівника, ще й як фізичною особою-підприємцем не призведе до покращення його становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі він не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру у разі настання страхового випадку.

Натомість, покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем та фактично подвійним обкладенням єдиного соціального внеску.

Виходячи з зазначеного вище, в періоди, за які позивачу було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки), він перебував у трудових відносинах з роботодавцями, тобто був найманим працівником, за якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску.

Отже, у визначений період з 2017 року по грудень 2020 року, тобто під час відбування покарання, позивач не міг здійснювати підприємницьку діяльність, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 22.02.2021 року №Ф-281315-55/У.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи те, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.

Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 17.04.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова