Справа № 160/21640/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/21640/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року в адміністративній справі №160/21640/23 (головуючий суддя першої інстанції - Дєєв М.В.) за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України; Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28.08.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України; Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ ЗСУ (ОК «Схід» в/ НОМЕР_2 ), яка полягає у не розгляді його заяви та рапорту про звільнення з військової служби на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- стягнути з ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ч НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 50000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому протиправною бездіяльністю, яка полягає у не розгляді заяви та рапорту;

- зобов`язати суб`єкта ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ч НОМЕР_3 розглянути його заяву та рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 Міноборони України, яка полягає у не розгляді його заяви та рапорту;

- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 50000 грн. відшкодування моральної шкоди заподіяної йому протиправною бездіяльністю, яка полягає у не розгляді заяви та рапорту;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 ррозглянути його заяву та рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 звільнити його з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з огляду на те, що адреса ВЧ НОМЕР_1 знаходиться на тимчасово окупованій території, позивачем засобами поштового зв`язку, на адресу ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ НОМЕР_2 направлено заяву про звільнення разом з рапортом. Проте, вказані заява та рапорт відповідачами розглянуті не були та жодної відповіді не надано. Позивач вважає бездіяльність відповідачів щодо не розгляду заяви та рапорту позивача про звільнення з військової служби протиправною.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, яка полягає у не розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини та або інші поважні причини, а саме перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язано суб`єкта владних повноважень військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби, на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини та або інші поважні причини, а саме перебування па утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - військова частина НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував, що позивач не є батьком усіх дітей своєї дружини, тому на нього не покладений обов`язок по утриманню її дітей. Отже, до позивача не можуть бути застосовані положення п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У період з 11.04.2024 року по 18.04.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.

У період з 22.04.2024 року по 26.04.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на навчанні.

У період з 22.04.2024 року по 26.04.2024 року суддя-член колегії ОСОБА_2 перебувала на навчанні.

У період з 22.04.2024 року по 26.04.2024 року суддя-член колегії Суховаров А.В. перебував на навчанні.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією. Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2022 року №337 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді солдата резерву запасної роти, ВОС-106646 (а.с.12).

01.06.2023 року позивач звернувся із заявою до Командувача Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ ЗСУ (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ч НОМЕР_3 ) про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами.

30.06.2023 року позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби до в/ч НОМЕР_1 на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с.13).

Вказаний рапорт від 30.06.2023 року направлено командувачу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ ЗСУ (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в/ч НОМЕР_3 , що підтверджується копією опису вкладення.

Вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність стосовно розгляду його заяви та рапорту про звільнення з військової служби, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України та діє станом на день прийняття цієї постанови.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232) закріплено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Положеннями частини другої статті 2 Закону №2232 визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно із частиною 6 статті 2 Закону №2232 видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 24 Закону №2232 встанвлено початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №1153/2008).

Відповідно до п.6, п.7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Разом з тим, відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення №1153/2008).

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за №438/16454 (далі - Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Відповідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Згідно із пунктом 12.9 розділу XII цієї ж Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рапорт позивача про звільнення з військової служби адресований командиру ВЧ НОМЕР_1 , у якій позивач проходить військову службу, та який наділений дисциплінарною владою щодо позивача та є його прямим начальником. Військовослужбовець має право, щоб його звернення розглянули в межах розумних термінів. Оскільки, законодавством не встановлено строки розгляду рапорту військовослужбовця, застосовуються норми Закону України «Про звернення громадян».

Згідно статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Судом встановлено, що рапорт позивача Військовою частиною НОМЕР_1 не розглянуто, жодного рішення за результатами поданого рапорту не прийнято, доказів зворотного вказаним відповідачем не надано, та в матеріалах справи такі докази. Відсутні.

За своєю правовою природою бездіяльність це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах, так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах Військова частина НОМЕР_1 , не вживши будь-яких дій щодо розгляду рапорту позивача, допустило порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення №1153/2008 та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо порядку розгляду рапорту про звільнення військовослужбовців, які бажають звільнитися з військової служби за сімейними обставинами.

Відтак, Військовою частиною НОМЕР_1 не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, чим допущено протиправну бездіяльність, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про зобов`язання вказаного відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення не перевіяється.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року в адміністративній справі №160/21640/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року в адміністративній справі №160/21640/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя А.В. Суховаров