Справа № 520/3868/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 р. Справа № 520/3868/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/3868/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

третя особа: Міністерство оборони України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство оборони України, в якому просив:

- визнати противоправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді на рапорт щодо необхідності направлення на військово - лікарняну експертну комісію для встановлення придатності (або лікування) до військової служби солдата ОСОБА_1 , складені 08 листопада 2022 року та 14 грудня 2022 року;

- зобов`язати Військову частину № НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 08 листопада 2022 року та 14 грудня 2022 року, та прийняти рішення про направлення солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на проходження військово - лікарняної експертної комісії, про що надати письмову відповідь у відповідності до 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України і змісту статті 20 Закону України "Про звернення громадян".

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2024 позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 та прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, зазначає про противоправну бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді на рапорти щодо необхідності направлення на військово - лікарняну експертну комісію для встановлення придатності (або лікування) до військової служби солдата ОСОБА_1 , складені 08 листопада 2022 року та 14 грудня 2022 року. Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано докази направлень рапортів від 08.11.2022 року і 14.12.2022 року до відповідача, оскільки копії поштових чеків надавалися до позову і вони повинні бути в матеріалах справи, з самого початку розгляду справи суд не виявив відсутність цього документального доказу який додавався і вказувався в додатках до позову, тому відмова в задоволені позову на підставі відсутності документу без його витребування у сторони позивача є надмірний формалізм і порушення норм як самого права так і процесу у відповідності до ч. 1, ст. 2 КАС України.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.06.2022 року на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 № 69/2022 був призваний до лав Збройних Сил України.

Відповідно до Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (про стройовій частинні) від 15.06.2022 № 167, сержанта ОСОБА_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано на посаду сержанта резерву запасної роти Військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 104182.

Згідно відомостей довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 30.08.2022р. №2338, 27.07.2022 року під час відбиття збройного нападу, захисту Батьківщини в населеному пункті Верхньокам`янске Донецької області внаслідок ворожого артилерійського обстрілу та безпосереднього зіткнення зі збройними силами Російської Федерації сержант ОСОБА_1 внаслідок вибухової травми отримав поранення, після чого був поетапно евакуйований до Військової частини НОМЕР_2 , де проходив лікування.

Позивачем до матеріалів справи надано копію Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №8685 про проходження лікування у період з 28.07.2022 по 31.07.2022, копію Консультативного висновку від 28.11.2022р., копії Виписок Медичного центру Офтальміка від 07.12.2022р. та від 06.12.2022р. та копію направлення Медичного центру Офтальміка на операцію від 06.12.2022р.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 11.10.2022 №1043, виданою Військовою частиною НОМЕР_2 , та відомостями зазначеними у відзиві на позов, сержант ОСОБА_1 потребував відпустки на 30 календарних днів.

Згідно наданих пояснень, викладених у відзиві на позов, заявник з відпускним квитком від 12.10.2022 №1572, був направлений у відпустку з 12.10.2022 по 11.11.2022. Відповідно до виписки епікриз №1401 від 11.10.22 (видано Військовою частиною НОМЕР_2 ), позивачу надано рекомендації з`явитися до лікаря частини за місцем ППД; виконати рішення ВЛК №1043 від 11.10.2022. Після спливу терміну відпустки, сержант ОСОБА_1 не повернувся до розташування Військової частини НОМЕР_1 , що позивачем не спростовано.

До матеріалів справи надано копію рішення ВЛК №1043 від 11.10.2022 року.

Позивач у позовній заяві зазначив, що після отриманої травми він проходив лікування в Міській клінічній лікарні Дніпропетровської міської ради; по закінчені лікування проходив Військово-лікарську експертизу у військовій частині НОМЕР_2 , де йому надали висновок ВЛК №1043 від 11.10.2022 року згідно до якого позивачу було надано 30 діб для відпустки за станом здоров`я.

За матеріалами справи вбачається, що позивач після відпустки за станом здоров`я, а саме 12.11.2022 року не прибув до розташування Військової частини НОМЕР_1 .

З витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26.11.2022р. №1863 встановлено, що по вказаному вище факту у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що сержант ОСОБА_1 не прибув до розташування Військової частини НОМЕР_1 після відпустки за станом здоров`я, чим ухилився від виконання обов`язків військової служби; з 12.11.2022 по час закінчення службового розслідування самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 без зброї та боєприпасів. За самовільне залишення Військової частини НОМЕР_1 , невихід на службу без поважних причин та самоусунення від виконання службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України на позивача накладено дисциплінарне стягнення "Сувора догана", утримано премію та додаткову грошову винагороду за листопад 2022 року у повному обсязі як надмірно виплачену. Копії матеріалів службового розслідування направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Краматорськ Донецької області для прийняття правового та процесуального рішення, внесення інформації до єдиного реєстру досудових розслідувань (Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 28.01.2023 року № 380).

08.11.2022 року та 14.12.2022 року позивачем були складені рапорти на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 з посиланням на ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", п. 37 Закону України "Про статут внутрішньої служби", ст. 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з проханням, зокрема, направити позивача на ВЛК комісію згідно вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України для обстеження і встановлення необхідного лікування або взагалі його придатності до служби.

У вказаних рапортах зазначено, що рапорти подаються через Міністерство Оброни України з зазначення адреси, електронної адреси та факсу Міністерства Оброни України.

У примітці вказаних рапортів також зазначено, що "рапорти були подані як усно, так і заказним листом з повідомленням на адресу військової частини, а також на електронну адресу Міністерства Оброни України, для реєстрації та направлення до військової частини НОМЕР_1 . Також, ці заяви продубльовані за допомогою комунікаційного зв`язку VIBER, SIGNAL, VOTSA всім командирам частини які відомі, а також до Військової служби правопорядку у Збройних Силах України для запобігання звинувачення в СЗЧ".

Вважаючи бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді на рапорти щодо необхідності направлення на військово - лікарняну експертну комісію для встановлення придатності (або лікування) до військової служби солдата ОСОБА_1 , складені 08 листопада 2022 року та 14 грудня 2022 року протиправною, позивач за захистом своїх прав звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 , не було вчинено бездіяльності з огляду на обставини не отримання рапортів позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 і на час розгляду справи продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Суспільні відносини з приводу порядку виконання громадянами військового обов"язку унормовані приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу", Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008; далі за текстом - Положення №1153/2008), Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджена наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009р. №170, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.08.2009р. за №438/16454; далі за текстом - Інструкція №170).

Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.6 ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною 1 ст.4 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" визначено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Статтею 24 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов"язок і військову службу" визначено початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Початком проходження військової служби вважається зокрема день зарахування до списків особового складу військової частини - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Наведені вище положення передбачають право подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.

Командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань.

При цьому командир має приймати рішення та діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення за рапортом військовослужбовця.

Відносини з приводу розгляду звернень військовослужбовців додатково деталізовані нормами Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України (затверджена наказом міністерства оборони України від 28.12.2016р. №735, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.01.2017р. за №94/29962; далі за текстом - Інструкція №735).

Згідно з п.1 розділу ІІІ Інструкції №735 посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Відповідно до п.2 розділу ІІІ Інструкції №735 рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.

За правилами п.5 розділу ІІІ Інструкції №735 звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Як то згадано у п.7 розділу ІІІ Інструкції №735, відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №735 визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.

Відповідно до приписів частини десятої статті 1 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, проведення медичного огляду військовослужбовців, наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402).

Згідно із пунктом 1.1 глави 1 розділу І Положення № 402 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико- соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно з пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення № 402 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) для проведення військово- лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Пунктом 6.1 глави 6 розділу II Положення № 402 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться: б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Відповідно до пункту 6.4 глави 6 розділу II Положення № 402 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі виявлення під час обстеження або лікування у військовому лікувальному закладі у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють у мирний час непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або непридатність до військової служби у мирний час, обмежену придатність у воєнний час (пункти "а", "б" статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), у воєнний час - непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника військового лікувального закладу на підставі подання начальника лікувального відділення, у якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом начальника військового лікувального закладу.

Судовим розглядом встановлено, що позивач перебував на лікуванні у медичної установі після поранення. Одразу після завершення лікування пройшов ВЛК та отримав відповідний висновок (довідку №1043 від 11.10.2022).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що доказів оскарження вказаного висновку ВЛК до матеріалів справи не надано.

За твердженням відповідача, після спливу терміну відпустки сержант ОСОБА_1 не повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 .

Судова колегія наголошує, що у розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначенням ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. № 62/2022 "Про введення воєнного стану в України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (затверджено Законом України від 24.02.2022р. № 2102-IX), який наразі триває.

Визначення поняття воєнний стан міститься в ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", згідно якого воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація). Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як встановлено судовим розглядом та не заперечується учасниками справи, позивач у спірних правовідносинах проходить службу саме під час дії правового режиму воєнного стану.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що будь-якого рапорту про направлення на військово-лікарську комісію від позивача Військова частина НОМЕР_1 не отримувала, у відповідних журналах реєстрація таких рапортів відсутня.

Як вбачається з витягу із Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26.11.2022р. №1863 встановлено, що по вказаному вище факту у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що сержант ОСОБА_1 не прибув до розташування Військової частини НОМЕР_1 після відпустки за станом здоров`я, чим ухилився від виконання обов`язків військової служби; з 12.11.2022 по час закінчення службового розслідування самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 без зброї та боєприпасів. За самовільне залишення Військової частини НОМЕР_1 , невихід на службу без поважних причин та самоусунення від виконання службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України на позивача накладено дисциплінарне стягнення "Сувора догана", утримано премію та додаткову грошову винагороду за листопад 2022 року у повному обсязі як надмірно виплачену. Копії матеріалів службового розслідування направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Краматорськ Донецької області для прийняття правового та процесуального рішення, внесення інформації до єдиного реєстру досудових розслідувань (Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 28.01.2023 року № 380).

Колегія суддів, відмічає, що кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що копія поштових чеків надавалася до позову і вони повинні бути в матеріалах справи.

Колегія суддів, дослідивши зміст позовної заяви, звертає увагу, що у додатках вказаних до позову, відсутні будь-які докази направлення рапортів позивача від 08.11.2022 та 14.12.2022 до відповідача (зворот а.с. 2) на які посилається позивач в апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 18.12.2023 витребувано від Військової частини НОМЕР_1 наступні докази (належним чином завірені їх копії): докази разом з письмовими поясненнями стосовно наміру подання до суду остаточного відзиву на позов по даній справі; докази не отримання рапортів щодо необхідності направлення на військово - лікарняну експертну комісію для встановлення придатності (або лікування) до військової служби солдата ОСОБА_1 , складених 08 листопада 2022 року та 14 грудня 2022 року (довідку, витяг з книги вхідної кореспонденції тощо); докази направлення відзиву на позов позивачу (у тому числі, на електронну адресу позивача: ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

На виконання вказаної ухвали, відповідачем зазначено, що будь-якого рапорту про направлення на військово-лікарську комісію від позивача Військова частина НОМЕР_1 не отримувала.

Судова колегія звертає увагу, що матеріали справи також не містять жодних доказів направлення рапортів позивача до відповідача (квитанції, опис-вкладення, скріншоти, роздруківки тощо) та отримання відповідачем цих рапортів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 4 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства Укаїнищо докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Щодо посилання позивача на докази надані до апеляційної скарги судова колегія зазначає, що позивач не виконав вимог ст. 77 КАС Укаїни, вказаний доказ, а саме копії поштових чеків до суду першої інстанції позивачем не надавались, причин поважності не надання до суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначив, а тому зазначений доказ судом апеляційної інстанції не приймається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 , не було вчинено бездіяльності з огляду на обставини не отримання рапортів позивача.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/3868/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк