Справа № 120/18503/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 квітня 2024 р. Справа № 120/18503/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

11.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19.06.2020 року по 23.06.2023 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він проходив військову службу на посаді старшого офіцера відділу організації пошуково - рятувального забезпечення військової частини НОМЕР_2 Повітряних Сил Збройних Сил України, яка перебуває на усіх видах забезпечення, у тому числі грошовому, у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05.06.2020 року № 83 (по стройовій частині) позивач був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.06.2020 року.

Однак повного розрахунку при звільненні позивач не отримав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 червня 2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2020 роки, грошової компенсації за невикористані 4 доби щорічної основної відпустки.

23.06.2023 року на виконання рішення суду у справі №120/263/22-а відповідачем нараховано та виплачено позивачу кошти в сумі 64512,97 грн.

Вважаючи, що остаточний розрахунок з ним проведено 23.06.2023 року, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 року по 23.06.2023 року.

Ухвалою суду від 18.12.2023 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку статті 262 КАС України, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

05.01.2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зазначає, що пунктом 1 наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.06.2020 року № 83 позивача було виключено зі списків Військової частини НОМЕР_2 та усіх видів забезпечення, у тому числі грошового, а також проведено розрахунок за усі належні виплати. Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

На думку відповідача, оскільки позивач не оскаржував та не оспорював проведений з ним розрахунок при звільненні, а тому підстави доля застосування статей 116 та 117 КЗпП України відсутні.

Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.04.2024 року відповідач подав до суду клопотання, у якій просить врахувати довідку Військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2024 року № 363.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

Позивач проходив військову службу на посаді старшого офіцера відділу організації пошуково - рятувального забезпечення військової частини НОМЕР_2 Повітряних Сил Збройних Сил України, яка перебуває на усіх видах забезпечення, у тому числі грошовому, у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 08.05.2020 року № 307 позивач звільнений з військової служби у запас на підставі пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" за підпунктом "а" (у зв?язку із закінченням строку контракту).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05.06.2020 року № 83 (по стройовій частині) позивач був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.06.2020 року.

В той же час, позивачу при звільненні з військової служби не виплачено всіх сум грошового забезпечення.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звертався до суду з відповідними позовами.

Відповідно до довідок Військової частини від 02.01.2024 року № 9 та від 18.04.2024 року №363 позивачу на виконання рішень Вінницького окружного адміністративного суду:

- від 02.04.2021 року по справі №120/366/21-а нараховано та виплачено 29.06.2021 року індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року (з урахуванням базовий місяць січень 2016 року) у сумі 4435 грн.,

- від 18.11.2021 року по справі №120/9226/21 нараховано та виплачено 26.04.2022 року індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року (з урахуванням базовий місяць січень 2008 року) в сумі 77935,19 грн.;

- від 22.09.2022 року по справі №120/3692/22 нараховано та виплачено 23.06.2023 року середній заробіток в сумі 64512,97 грн.;

- від 05.09.2022 року по справі №120/263/22 нараховано та виплачено 22.02.2024 року перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.06.2020 року в сумі 74653,40 грн.;

- від 16.10.2023 року по справі №120/6252/23 нараховано та виплачено 27.03.2024 року компенсацію втрати частини грошових доходів за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення у сумі 33378,26 грн.

Позивач вважає, що оскільки 23.06.2023 року на виконання рішення суду у справі №120/263/22-а відповідачем нараховано та виплачено йому кошти в сумі 64512,97 грн., у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Необхідно звернути увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18.

26.02.2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 року у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження №21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Позивач вважає, що днем остаточного розрахунку є 23.06.2023 року, оскільки саме тоді на виконання рішення суду у справі №120/263/22-а відповідачем нараховано та виплачено йому кошти в сумі 64512,97 грн., а тому у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд звертає увагу, що кошти в сумі 64512,97 грн. є середнім заробітком за час затримки виплати при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року та виплачено позивачу 23.06.2023 року на виконання рішення суду від 22.09.2022 року у справі 120/3692/22-а, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2024 року № 9.

Натомість, судом встановлено, що на виконання рішення суду від 05.09.2022 року у справі №120/263/22-а, 22.02.2024 року позивачу здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 червня 2020 року в сумі 74653,40 грн., що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2024 року № 363.

Тобто, лише 22.02.2024 року після виплати позивачу грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 червня 2020 року в сумі 74653,40 грн., у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не 23.06.2023 року як помилково вважає позивач.

Суд звертає увагу, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача. Водночас право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Таким чином, на час звернення позивача до суду з цим позовом спірні правовідносини між учасниками справи ще не виникли, тобто права позивача на час звернення до суду з цим позовом не були порушені, оскільки до суду позивач звернувся 11.12.2023 року, а право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у нього виникло 22.02.2024 року, що на думку суду є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Дончик Віталій Володимирович