Справа № 158/436/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/436/24 пров. № А/857/6790/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Іванова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконфренції в місті Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року у справі № 158/436/24 за адміністративним позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Костюкевич О.К., в м. Ківерці Волинської області 04.03.2024 о 10:06 год., повний текст судового рішення складено 07.03.2024), -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин республіки Республіки Ірак ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про скасування рішення про примусове видворення, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.06.2023 про примусове видворення за межі України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що на момент винесення рішення особа позивача не була ідентифікована, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б посвідчували особу позивача. Водночас позивач подав заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Також вказує на незалучення перекладача під час прийняття відповідачем спірного рішення та хибне покликання суду першої інстанції на те, що позивач покинув територію України.

Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача проти задоволення такої заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 , є громадянином Республіки Ірак, що підтверджується копією паспорта.

26.12.2013 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні строком дії до 01.11.2016. Інформацію щодо вищевказаної посвідки на тимчасове проживання внесено до ІП «Недійсний документ».

19.05.2023 позивач звернувся із заявою про втрату паспорта громадянина Республіки Іраку НОМЕР_2 , дата видачі 11.06.2012 терміном до 09.06.2020, та посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , дата видачі 26.12.2013.

Вважаючи, що з 01.11.2016 позивач перебуває на території України незаконно, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України від 22 вересня 2001 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) відповідач 01.06.2023 року прийняв рішення про примусове видворення позивача за межі України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Спірні правовідносини регулюються приписами Закону України № 3773-VI, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

За частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Матеріали справи підтверджують, що з 01.11.2016 року (після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове перебування) позивач незаконно перебував на території України.

29.05.2023 року позивач в складі групи осіб був затриманий персоналом прикордонної служби під час спроби незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон.

Таким чином, станом на час ухвалення відповідачем рішення, яке є предметом спору у справі, що розглядається, у відповідача були наявні визначені законом підстави для винесення такого рішення.

При цьому апеляційний суд відкидає покликання апелянта на відсутність ідентифікації особи позивача на момент винесення рішення про його примусове видворення.

Так, як вірно зазначає у відзиві на апеляційну скаргу відповідач, законодавством не передбачено обов`язкову наявність у особи, що підлягає примусовому видворенню документів, що посвідчують особу.

В той же час, зрозуміло, що вже при реалізації рішення про примусове видворення особа, яка підлягає такому видворенню повинна бути поза сумнівом ідентифікована і саме для цього повинен бути наявний пакет документів, на який покликається апелянт.

Тобто сумніви в ідентифікації зазначеної особи підлягають усуненню саме під час виконання рішення про примусове видворення.

Апеляційний суд також звертає увагу на алогічність доводів апелянта, який не висловлює сумнівів в тому, що саме він є тією особою, яка підлягає примусовому видворенню на підставі спірного рішення.

Безпідставними є покликання апелянта на відсутність перекладача при ухваленні відповідачем спірного рішення, оскільки матеріали справи підтверджують залучення такого відповідачем і підписання позивачем документів в присутності перекладача.

Слушними є висновки суду першої інстанції про те, що позивач на протязі тривалого терміну (10 років) проживав в Україні, тому не міг не розуміти українську мову в мінімальному обсязі, який би дозволив йому як заявляти відповідні клопотання, так і заперечувати проти певних, протиправних на його погляд, дій відповідача.

Щодо наявності у позивача статусу особи, яка на законних підставах перебуває на території України внаслідок звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, апеляційний суд зазначає, що спірне рішення відповідача підлягає оцінці виходячи з обставин, наявних на момент його ухвалення.

Матеріали справи підтверджують, що позивач звернувся із відповідною заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, значно пізніше (20.07.2023 року) винесення рішення про примусове видворення (01.06.2023 року).

Отже відповідач не володів і не міг володіти будь-якою інформацією щодо даної обставини, як і щодо обставин, які на думку позивача є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, доказів поширення на позивача дії приписів Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на час винесення відповідачем спірного рішення матеріали справи не містять.

Сукупність вказаних обставин свідчить про те, що дійсно у відповідача були достатні правові підстави для прийняття спірного рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, а підстави для визнання його протиправним та скасування, навпаки, відсутні.

Додатково колегія суддів наголошує, що відповідно до позиції УВКБ ООН щодо України від березня 2022 року, останній не вважає Україну безпечною країною походження і рекомендує направляти іноземців, які проживали на території країни і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2024 року у справі № 158/436/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 25.04.2024