Справа № 380/13906/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року м. Львівсправа № 380/13906/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клименко О.М., за участю секретаря судового засідання Давид О.Ю., та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: Стасів А.П.

відповідача: представник Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 14 травня 2021 року № 557ц про скасування ОСОБА_1 з 14 травня 2021 року надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) недораховану заробітну плату в розмірі 14482 (чотирнадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) гривні 76 коп;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) заборгованість належних сум при звільненні в розмірі 345831,47 грн, а саме заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (, 01011, м. Київ вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 травня 2021 року по дату постановлення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора від 14 травня 2021 року № 557ц, яким позивачу з 14 травня 2021 року скасовано надбавку за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи, є протиправним, оскільки у відповідача не було законодавчих підстав для скасування вказаної надбавки.

Також позивач не погоджується із розміром грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яку відповідач нарахував йому після його звільнення за власним бажанням з 26 травня 2021 року. Зазначає, що, працюючи з 1995 року в органах прокуратури, його стаж роботи складає більше 10 років, а тому тривалість його відпустки становить 45 календарних днів, отже сумарна кількість днів невикористаної відпустки за період з 23 жовтня 2014 року по 26 травня 2021 становить 315 календарних днів. Відповідно до пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі також Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Позивач уважає, що розрахунковий період належить обчислювати з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року. Кількість робочих днів у розрахунковому періоді становить 251. Кількість календарних днів 355. Середньоденна заробітна плата 2335,64 грн. Тобто, із розрахунку позивача, компенсація за дні невикористаної відпустки становить 520189,79 грн ((251 х 2335,64 грн)/355 х 315), а із урахуванням виплаченої суми 345831,47 грн (520189,79 грн 174358,32 грн).

Крім цього, позивач уважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 27 травня 2021 року по дату постановлення судом рішення у справі відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України).

Зважаючи на вищенаведене, просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 271687,98 грн з нарахуванням, утриманням та перерахуванням у відповідні бюджети/фонди передбачених законодавством податків, зборів та інших обов`язкових платежів; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 14.05.2021 № 557ц про скасування ОСОБА_1 з 14.05.2021 надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи; стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 547823,36 грн (п`ятсот сорок сім тисяч вісімсот двадцять три гривні 36 копійок); зобов`язано Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2021 по 10.08.2022.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково: скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 380/13906/21 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 14.05.2021 № 557ц про скасування з 14.05.2021 надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 недорахованої заробітної плати в розмірі 14482 гривні 76 коп.; рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року у справі № 380/13906/21 у вказаній частині позовних вимог залишено в силі; в решті позовних вимог рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 380/13906/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 листопада 2023 року визначено головуючою суддею Клименко Оксану Миколаївну.

Ухвалою судді від 27 листопада 2023 року прийнято матеріали адміністративної справи № 380/13906/21 до провадження в частині позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено підготовче засідання; витребувано у відповідача розрахунок кількості робочих днів у розрахунковому періоді, за які позивачу не було виплачено заробітну плату, та відомості про розмір місячного посадового окладу позивача за займаною ним посадою у розрахунковому періоді; запропоновано учасникам справи подати пояснення із урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року.

11 грудня 2023 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких вказує, що відповідач у справі протиправно не нарахував та не виплатив позивачу заробітну плату за період жовтня 2020 - травня 2021 року, що, своєю чергою, призвело до неповного обрахунку суми його доходу за 12 місяців перед звільненням та нарахуванням компенсації за невикористану відпустку та, як наслідок, до неправильного обрахунку розміру компенсації за невикористану відпустку і суттєвої недоплати такої компенсації.

Зауважує, що висновки Верховного Суду щодо необхідності врахування всіх доходів позивача за 12 календарних місяців (відповідно період з травня 2020 по жовтень 2020 та період з жовтня 2020 по квітень 2021) є обґрунтованими та об`єктивними. Підставним також є висновок про необхідність врахування в сукупному доході заробітної плати позивача за період травня - жовтня 2020 року. Водночас не ґрунтується на нормах чинного законодавства позиція щодо необхідності обрахування доходів позивачу за період жовтня 2020 року - квітня 2021 року з урахуванням розміру його посадового окладу, а не фактичної заробітної плати за цей період. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання рішення суду, є заробітною платою. У спірній ситуації позивач мав право на виплату саме заробітної плати за період жовтня 2020 року - квітня 2021 року, така заробітна плата нарахована йому відповідачем на виконання судового рішення та виплачена.

За цих обставин, на переконання позивача, висновки Верховного Суду щодо необхідності використання абзацу 3 пункту 4 Порядку № 100 під час обрахунку йому доходу за період жовтня 2020 року - квітня 2021 року є необґрунтованими, а підставним є застосування процедури, що визначена абзацом 4 пункту 3 Порядку № 100.

28 грудня 2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що для обчислення середньоденної заробітної плати для розрахунку позивачу компенсації за 303 дні невикористаних відпусток за період з 24 жовтня 2014 року по 26 травня 2021 року необхідно враховувати виплати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, тобто за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року. Середньоденна заробітна плата позивача становить 575,44 грн. Отже, сума компенсації позивачу за 303 дні невикористаних відпусток становила 174358,32 грн (575,44 грн х 303).

Відповідач зауважує, що враховуючи те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 06 жовтня 2020 року по 13 травня 2021 року у сумі 350346,00 грн сплачений лише у травні 2023 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2023 року у справі № 380/10648/21, то вказана сума не могла бути врахована під час розрахунку компенсації за 303 дні невикористаних відпусток під час звільнення позивача з органів прокуратури, яке відбулося 26 травня 2021 року, з огляду на те, що зазначені рішення судів на той час не були ухвалені.

Відповідач повідомляє, що розмір середньомісячного посадового окладу позивача за відповідною посадою становив 9340,00 грн. Стверджує, що Офіс Генерального прокурора позбавлений можливості здійснювати розрахунок компенсації невикористаних відпусток усупереч Порядку № 100 (тобто не з урахуванням сумарного заробітку за останні 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період), а з посадового окладу у разі, якщо особа перед звільненням у цей період не отримувала заробітну плату).

Відповідач повідомляє, що станом на дату ухвалення Верховним Судом постанови від 07 листопада 2023 року у цій справі Державна казначейська служба України у березні 2023 року відповідно до виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 380/13906/21 здійснила безспірне списання з Офісу Генерального прокурора на користь позивача грошових коштів у сумі 547823,36 грн, тож, на переконання відповідача, з метою уникнення подвійного стягнення з Офісу Генерального прокурора компенсації за невикористані 303 дні відпустки суд у разі повторного ухвалення рішення на користь позивача має врахувати фактично виплачену йому суму.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що з урахуванням змін, внесених Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (який набрав чинності 19 липня 2022 року), до статті 117 КЗпП України суд у разі ухвалення рішення на користь позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має виходити з періоду, який не перевищуватиме шість місяців. Відзначає, що ураховуючи конкретні обставини справи, які мають юридичне значення, та критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

14 лютого 2024 року відповідач подав до суду пояснення, в яких наводить ті ж аргументи, що й у відзиві на позовну заяву, який поданий 28 грудня 2023 року. До вказаних пояснень відповідач додав довідку від 01 лютого 2024 року № 21-55зп, відповідно до якої посадовий оклад начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505 становив 9340,00 грн.

21 березня 2024 року позивач подав додаткові пояснення у справі, в яких вказує, що з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі № 380/10648/21 загальний розмір його заробітної плати з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становить 441747,40 грн. Під час обрахунку середньоденної заробітної плати для подальшої оплати компенсації за невикористані відпустки у травні 2021 відповідно до Порядку № 100 слід використовувати такі вихідні дані: загальний розмір заробітної плати за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становить 441747,40 грн; загальна кількість календарних днів 365, з виключенням із розрахункового періоду святкових та неробочих днів (11 днів) 354 дні. Отже, середньоденна заробітна плата у період 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становить 1247,87 грн (441747,40 грн/354 дні). За такого розміру середньоденної заробітної плати відповідач повинен був виплатити позивачу компенсацію за невикористані 303 дні відпустки у розмірі 378104,61 грн, а фактично при звільненні виплатив 174358,32 грн (сума недоплати становить 203746,29 грн).

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач зазначає, що, враховуючи кількість робочих днів для обрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (424 дні) та розмір середньоденного заробітку (1247,87 грн), загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі становить 529096,88 грн. З урахуванням принципу пропорційності позивач уважає, що належним і достатнім способом захисту його порушених прав буде стягнення з відповідача на користь позивача 185183,95 гривень як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (35% від 529096,88 грн).

Позивач у судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечила, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно з пунктом третім частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що підготовче засідання, призначене на 19 грудня 2023 року, відкладено на 23 січня 2024 року.

Ухвалою суду від 23 січня 2024 року в задоволенні клопотання позивача від 11 грудня 2023 року про зупинення провадження у справі відмовлено.

Підготовче засідання, призначене на 23 січня 2024 року, відкладено на 13 лютого 2024 року.

Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року, яка занесена в протокол судового засідання, продовжено строк підготовчого засідання та відкладено його на 12 березня 2024 року.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року в задоволенні клопотання позивача від 12 лютого 2024 року про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року, яка занесена в протокол судового засідання, закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті на 26 березня 2024 року.

У судовому засіданні, яке відбулося 26 березня 2024 року, оголошено перерву перед дослідженням доказів до 16 квітня 2024 року.

Суд заслухав пояснення позивача та представника відповідача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Наказом Генерального прокурора України від 01 квітня 2014 року № 476ц позивача призначено першим заступником начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту начальником управління захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора від 13 вересня 2014 року № 2305-ц позивача призначено на посаду начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2501-ц позивача звільнено з посади начальника Управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури, у зв`язку із припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 813/7874/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2501-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 1234879,15 грн (один мільйон двісті тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят дев`ять гривень 15 копійок) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства; зобов`язано Офіс Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади»; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 17439,55 грн допущено до негайного виконання.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 10 лютого 2021 року змінив рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 813/7874/14 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу: стягнув з Офісу Генерального прокурора, як правонаступника Генеральної прокуратури України, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2485431,46 грн, в решті рішення залишив без змін.

14 травня 2021 року Генеральний прокурор Офісу Генерального прокурора видав наказ № 556ц, відповідно до пункту другого якого ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

25 травня 2021 року позивач подав відповідачу заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням, на підставі пункту сьомого частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 26 травня 2021 року та просив провести розрахунок при звільненні, виплативши компенсацію за невикористані дні відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення за період 2014-2021 років.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 25 травня 2021 року № 704ц позивача звільнено з посади начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 26 травня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.

25 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати письмовий розрахунок всіх належних йому виплачених сум при звільненні (зокрема, заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, матеріальна допомога) з посади начальника управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

Відповідач листом від 10 червня 2021 року № 21-1513вих-21 повідомив позивача про те, що виплатив йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2000772,33 грн та компенсацію за невикористані 303 дні відпустки у розмірі 174358,32 грн.

Позивач не погоджуючись, зокрема, із розміром виплаченої компенсації за невикористані 303 дні відпустки, а також, уважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 травня 2021 року по дату постановлення рішення суду, звернувся з цим позовом до суду.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Насамперед суд наголошує, що з урахуванням постанови Верховного Суду від 07 листопада 2023 року суд у межах нового розгляду цієї справи вирішує лише позовні вимоги, що стосуються стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заборгованості з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо компенсації за невикористані 303 дні відпустки суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Частиною першою статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В абзаці першому пункту 3 розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 розділу ІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За змістом абзацу третього пункту 4 розділу ІІ Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 розділу ІІ Порядку № 100 якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 7 розділу IV Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Суд відзначає, що між сторонами у цій справі немає спору щодо права позивача на отримання компенсації за невикористані дні відпусток, а також щодо кількості цих днів. Спір між сторонами виник внаслідок різного підходу до обчислення розміру компенсації за невикористані дні відпусток з 2014 року по 2021 рік.

У пункті 107 постанови від 07 листопада 2023 року Верховний суд вказав, що під час нового розгляду справи судам необхідно визначити розмір компенсації за невикористану відпустку відповідно до приписів Порядку № 100.

Визначаючи розмір компенсації за невикористані позивачем у цій справі дні відпустки, суд ураховує приписи Порядку № 100, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2023 року, і зазначає таке.

Суд встановив, що кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період з 2014 року по 2021 рік становить 303 дні.

З урахуванням пункту 7 розділу IV Порядку № 100 для обчислення розміру середньої заробітної плати для виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки належить враховувати суми виплат, проведених ОСОБА_1 за 12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки (травень 2021 року), у розглядуваній ситуації це період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року (розрахунковий період).

У травні 2021 року позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 05 жовтня 2020 року в загальній сумі 2485431,46 грн на підставі судових рішень про поновлення його на посаді.

Як слідує з матеріалів справи відповідач при звільненні позивача (26 травня 2021 року) виплатив йому компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 174358,32 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 575,44 грн. Такий розмір компенсації проведений відповідачем шляхом ділення сумарного заробітку позивача за останні 12 місяців (розрахунковий період) у розмірі 204281,76 грн на кількість календарних днів (без святкових) 355 днів, отриманий результат перемножено на число календарних днів відпустки 303.

Водночас суму сумарного заробітку позивача у розмірі 204281,76 грн відповідач взяв із розрахункового листа позивача за травень 2021 року, у якому визначена за судовим рішенням загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 була розподілена відповідачем на загальну кількість місяців перебування позивача у вимушеному прогулі за період з жовтня 2014 року по жовтень 2020 року та місячна заробітна плата позивача визначена у фіксованому розмірі 34047,01 грн.

Отже, за 12 місяців розрахункового періоду з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року позивач отримував дохід за шість місяців (травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2020 року) на загальну суму 204281,76 грн, на основі якого відповідач, уважаючи, що зазначена сума і є виплатами за останні 12 календарних місяців, визначив загальну суму, яка підлягає компенсації позивачу за 303 дні невикористаної відпустки.

За наведеного видно, що відповідач усі 12 місяців із розрахункового періоду (з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року), включно із листопада 2020 року по травень 2021 року, коли позивачу не нараховувались заробітна плата, розглянув як цілісний період, протягом якого позивач мав дохід у сумі 204281,76 грн, за яким і має визначатися розмір компенсації за невикористані відпустки.

Однак суд уважає такий підхід неправильним, оскільки у період, коли позивач не мав виплат, та якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім для обчислення суми компенсації за невикористані відпустки), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду).

Отже, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки протягом шести місяців, а протягом решти шести ні, то щодо цих останніх розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за інші шість місяців. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 розділ IV Порядку № 100).

На виконання вимог ухвали судді від 27 листопада 2023 року відповідач 14 лютого 2024 року надав суду довідку від 01 лютого 2024 року № 21-55зп, згідно із якою посадовий оклад за посадою позивача за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становив 9340,00 грн.

Отож, з урахуванням наведеного розмір компенсації за невикористані позивачем у цій справі 303 дні відпустки належить обраховувати так.

За 12 місяців розрахункового періоду (з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року) позивач отримував дохід за шість місяців (травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2020 року) на загальну суму 204281,76 грн.

За інших шість місяців вказаного розрахункового періоду (листопад, грудень 2020 року, січень, лютий, березень, квітень 2021 року) позивач доходу не отримував, тож його розрахунок належить проводити з установленого позивачу посадового (місячного) окладу.

Посадовий оклад позивача за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становив 9340,00 грн.

З урахуванням вимог абзацу п`ятого пункту 4 розділу ІІ Порядку № 100 дохід позивача за шість місяців розрахункового періоду (листопад, грудень 2020 року, січень, лютий, березень, квітень 2021 року) становить 56040,00 грн (9340,00 грн х 6).

Сумарний дохід позивача за розрахунковий період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року становить 260321,76 грн (204281,76 грн + 56040,00 грн).

Кількість календарних днів розрахункового періоду (за виключенням святкових та неробочих днів, встановлених законодавством) становить 352 дні.

Середня заробітна плата для оплати компенсації за невикористані відпустки становить 739,55 грн (260321,76 грн/352).

Кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період з 2014 року по 2021 рік становить 303 дні.

Тож розмір компенсації за невикористані позивачем у цій справі 303 дні відпустки становить 224083,65 грн (739,55 грн х 303).

Відповідач при звільненні позивача виплатив йому компенсацію за невикористані 303 дні відпустки в розмірі 174358,32 грн.

Отже, сума недоплаченої відповідачем позивачу при звільненні компенсації за невикористані 303 дні відпустки становить 49725,33 грн (224083,65 грн 174358,32 грн).

Посилання позивача на те, що під час обчислення йому доходу за шість місяців розрахункового періоду (листопад, грудень 2020 року, січень, лютий, березень, квітень 2021 року) необхідно враховувати середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що є предметом стягнення у справі № 380/10648/21, суд відхиляє з таких мотивів.

Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у цій справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки Верховний Суд в постанові від 07 листопада 2023 року чітко вказав, що під час обчислення позивачу доходу за шість місяців розрахункового періоду (листопад, грудень 2020 року, січень, лютий, березень, квітень 2021 року) розрахунки належить проводити з установленого йому посадового (місячного) окладу (пункт 80 постанови), а не з урахуванням середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що є предметом стягнення у справі № 380/10648/21, як твердить позивач. Також у пункті 86 цієї постанови Верховний Суд зазначив, що для правильного вирішення спору в цій частині позовних вимог необхідно встановити додаткові обставини, зокрема, кількість робочих днів у розрахунковому періоді, за які позивачу не було виплачено заробітну плату, посадовий (місячний) оклад позивача за займаною ним посадою у розрахунковому періоді та обчислити середню заробітну плату за правилами Порядку № 100. Тому з огляду на положення частини п`ятої статті 353 КАС України суд під час розгляду цієї справи враховує саме висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07 листопада 2023 року. Незгода позивача із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07 листопада 2023 року, не може бути предметом оцінки у межах розгляду цієї справи.

Крім цього, суд уважає слушними покликання відповідача на те, що виплачена позивачу на виконання судових рішень у справі № 380/10648/21 сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не могла бути врахована під час розрахунку компенсації за 303 дні невикористаних відпусток при звільненні позивача з органів прокуратури, яке відбулося 26 травня 2021 року, з огляду на те, що зазначені рішення судів на той час ще не були ухвалені, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ними не була визначена.

Щодо покликань відповідача на те, що станом на дату ухвалення Верховним Судом постанови від 07 листопада 2023 року у цій справі Державна казначейська служба України у березні 2023 року відповідно до виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 380/13906/21 здійснила безспірне списання з Офісу Генерального прокурора на користь позивача грошових коштів у сумі 547823,36 грн, тож, на переконання відповідача, з метою уникнення подвійного стягнення з Офісу Генерального прокурора компенсації за невикористані 303 дні відпустки суд у разі повторного ухвалення рішення на користь позивача має врахувати фактично виплачену йому суму, суд зазначає таке.

Оцінюючи зазначений довід, суд звертає увагу відповідача на такий інститут адміністративного процесу як поворот виконання судових рішень, що урегульований статтею 380 КАС України.

Так, відповідно до пункту четвертого частини другої статті 380 КАС України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Водночас частинами четвертою-п`ятою цієї ж статті передбачено, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Отже, процесуальним законом передбачений механізм повороту виконання судового рішення, у разі його виконання боржником до скасування та повернення справи на новий розгляд, якщо під час нового розгляду справи суд задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі, а не обов`язок суду враховувати факт такого виконання під час ухвалення рішення за результатами нового розгляду справи. Водночас реалізація цього механізму чітко передбачена статтею 380 КАС України та здійснюється виключно за наявності відповідної заяви сторони, а також доданого до неї документа, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги, як розглядається, та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 49725,33 грн.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає таке.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм вказує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас із урахуванням змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Одночасно з цим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, відповідно до якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19. Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Під час розгляду цієї справи суд встановив, що відповідач порушив право позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки у належному розмірі. У зв`язку з цим суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суму такої виплати.

Зважаючи на те, що позивач звільнився з посади 26 травня 2021 року, а відповідач не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у належному розмірі, то відповідач порушив строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП України.

Нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки на підставі статті 117 КЗпП України.

Тож, ураховуючи невиплату відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки в належному розмірі у день його звільнення, за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, непроведення з ним повного розрахунку під час звільнення, що порушує майнові права та інтереси позивача на отримання всіх сум, що належать йому від роботодавця, суд уважає, що у відповідача є імперативний обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2021 року по 15 квітня 2024 року включно, тобто по дату ухвалення судом рішення, оскільки саме протягом цього періоду триває затримка розрахунку.

Щодо покликань відповідача на зміни, внесені Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ до статті 117 КЗпП України, якими період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, суд відзначає, що вказані зміни набрали чинності 19 липня 2022 року, а тому з огляду на дати звільнення позивача з посади (26 травня 2021 року) та звернення з цим позовом суду (серпень 2021 року) до спірних правовідносин не застосовуються.

Водночас у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 травня 2021 року по дату постановлення рішення суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отож, у справі, яка розглядається, суд встановивши право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21.

Крім того, у пункті 107 постанови від 07 листопада 2023 року Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду справи судам необхідно визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням вказаної практики Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України.

Щодо суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку належить стягнути з відповідача, суд ураховує таке.

За змістом пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденний заробіток позивача становить 830,45 грн. Указана обставина встановлена рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 813/7874/14, а тому така відповідно до положень частини четвертої статті 78 КАС України не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 27 травня 2021 року по 15 квітня 2024 року становить 721 робочий день.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 598754,45 грн (830,45 грн х 721 робочий день).

Водночас оцінюючи розмір середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд звертає увагу на таке.

У порівнянні із розміром присудженої позивачу компенсації за невикористані дні відпустки (49725,33 грн) визначену судом у цій справі суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (598754,45 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж у 12 разів її перевищує.

Отож, суд дійшов переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Отже, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом шостим частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У такому разі невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 49696,62 грн, зважаючи на такий розрахунок.

Зокрема, істотність частки складових компенсації за невикористані дні відпустки із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні становить: 49725,33 грн (сума компенсації за невикористані дні відпустки)/598754,45 грн (середній заробіток за час час затримки розрахунку) = 0,083.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,083, становить 49696,62 грн: 830,45 грн (середньоденний заробіток) х 0,083 х 721 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За цих обставин наявні підстави для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2021 року по 15 квітня 2024 року включно в розмірі 49696,62 грн.

Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно із якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до вимог частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково, стягнувши з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 49725,33 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2021 року по 15 квітня 2024 року включно в розмірі 49696,62 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Оскільки за розглядувані позовні вимоги позивач судовий збір не сплачував, підстави для його розподілу відсутні.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 49725,33 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 травня 2021 року по 15 квітня 2024 року включно в розмірі 49696,62 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повне рішення складено 26 квітня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна