Справа № 500/1541/24
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1541/24

26 квітня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач2) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №77 від 26.09.2023 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання у Донецькому радгоспі - технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994 та період роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995, з 05.06.1995 по 31.12.1998 у вагонному депо Донецької залізниці в Оленівці та Оленівському комбінаті хлібопродуктів та призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 18.09.2023.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено те, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Однак, відповідач-2 відмовив у призначенні даної пенсії, у зв`язку із недостатнім страховим стажем. Відмова аргументована тим, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи протягом жовтня 1994 року-червня 1999 року згідно з вкладишем до трудової книжки НОМЕР_1 від 26.10.1994, який є недійсний, оскільки відсутня трудова книжка, до якої він наданий. У зв`язку із відсутністю у позивача необхідних 11 років страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності, останньому відмовлено у призначенні такого виду пенсії.

Також до вказаного рішення долучено розрахунок стажу, відповідно до якого Відповідачем-2 без жодних пояснень не зараховано до страхового стажу Позивача, окрім вищенаведеного періоду роботи, період навчання з 01.09.1990 по 17.06.1994 згідно поданого диплома серії НОМЕР_2 .

З огляду на викладене, позивач не погоджується із прийнятим рішенням відповідача 2, вказує на те, що вона не несе відповідальності за заповнення внутрішньої документації підприємства, а також зазначає, що коли у ПФУ є сумніви щодо некоректних записів у документах то орган пенсійного фонду мав би самостійно провести перевірку дійсності таких записів в таких довідках. Тому, позовні вимоги просить задовольнити.

Ухвалою суду від 21.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 03.04.2024 надіслав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог зсилаючись на те, що загальний страховий стаж позивача є не достатнім для призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 ЗУ №1058-IV від 09.07.2003. Зазначає, що вкладиш до трудової книжки НОМЕР_1 від 26.10.1994 не взято до уваги при обчисленні страхового стажу Позивача, оскільки, він є недійсним, відповідно до пункту 3.2. Інструкції № 58. Страховий стаж позивача становить 06 років 03 місяці 22 дні, при необхідному - 11 років, а тому немає підстав для призначення позивачу пенсії по інвалідності з 18.09.2023.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подав до суду 05.04.2024 відзив на позов, в якому заперечив проти позовних вимог та зазначив, що позивачем до заяви про призначення пенсії по інвалідності не було надано диплом на підтвердження періоду навчання з 01.09.1990 по 17.06.1994 у Донецькому радгоспі-технікумі МСГ і продовольства України. Отже, у пенсійного органу відсутні підстави для призначення позивачу пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи.

Суд, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, проаналізувавши подані докази, встановив наступні факти.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 249501 від 23.08.2023 ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності.

В подальшому, 18.09.2023, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Органи Пенсійного фонду України з 01.04.2021 застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №77 від 26.09.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності так як у позивача відсутній необхідний страховий стаж. Зокрема зазначено, що його страховий стаж складає 06 років 03 місяці 22 дні.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача у призначенні пенсії по інвалідності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон №1058).

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону №1058-ІV пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону №1058-ІV залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Згідно пункту 1 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності залежно від групи інвалідності за наявності страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років.

Згідно п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1), днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Як встановлено судом, і не заперечувалось сторонами, позивач звернувся за призначенням пенсії 18.09.2023.

Згідно п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Відповідно до п.4.7 Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

При цьому, згідно п.п.3) п.4.2 Порядку №22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які, містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі -Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи.

Так, згідно із пп. 2.2 п. 2 Інструкції № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст" "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

Відповідно до пп. 2.11 п. 2 Інструкції № 58, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

За приписами пп. 2.12 п. 2 Інструкції № 58 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Відповідно до пп. 2.4. п.2 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Суд зазначає, що під час вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії по інвалідності Пенсійним фондом при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії до страхового стажу позивача не враховано періоди роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995 та з 05.06.1995 по 31.12.1998 відповідно до вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки відсутня трудова книжка, до якої надане вкладення, що підтверджує факт роботи позивача.

До страхового стажу позивача також не враховано період навчання у Донецькому радгоспі-технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994 , що вбачається із розрахунку стажу, долученому Відповідачем- 1 до рішення від 26.09.2023.

Враховуючи вищенаведене, зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи позивача з 26.10.1994 по 13.03.1995, з 05.06.1995 по 31.12.1998 та період навчання з 01.09.1990 по 17.06.1994 та призначити пенсію по інвалідності з 18.09.2023 року немає підстав.

Таку ж позицію викладено і у відзивах на позов.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача виходячи з наступних доводів.

Визначаючись щодо питання зарахування Позивачу до страхового стажу періоду навчання у Донецькому радгоспі-технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994 згідно диплома серії НОМЕР_2 , суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту «д» ч. З ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно із ст. 36 Закону УРСР від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту» випускникам вищих навчальних закладів присвоюється кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначається такими рівнями:

молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

бакалавр - забезпечують коледжі, інститути, консерваторії, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

спеціаліст - забезпечують інститути, інші навчальні заклади еквівалентного рівня;

магістр - забезпечують інститути, академії, університети, інші навчальні заклади, що мають відповідний сертифікат.

Відповідно до пункту 21 Положення «Про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту)», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1998 року № 65 (далі - Положення) освітньо-професійна програма підготовки молодшого спеціаліста забезпечує одночасне здобуття базової вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації молодшого спеціаліста на базі повної загальної середньої освіти або на базі базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту. Зазначена програма складається з навчальних дисциплін фахового спрямування та з різних видів практичної підготовки і може включати окремі дисципліни освітньо - професійної програми підготовки бакалавра.

Згідно із пунктом 23 Положення нормативний термін навчання за освітньо - професійною програмою підготовки молодшого спеціаліста не може перевищувати на базі повної загальної середньої освіти три роки, а базової загальної середньої освіти - чотири роки.

Позивач зазначає, що 01.09.1990 він, після закінчення базової середньої освіти, вступив у Донецький радгосп-технікум МСГ і продовольства України.

У 1993 році Позивач отримав атестат про повну загальну середню освіту серії НБ № 015963 від 14.06.1993. Згідно із вказаним атестатом Позивач у 1993 році закінчив вечірню (змінну) загальноосвітню середню школу м. Волноваха Донецької області.

17.06.1994 Позивач закінчив Донецький радгосп-технікум МСГ і продовольства України і здобув спеціальність «Ветеринарна медицина».

Рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 17.06.1994 Позивачу присвоєно кваліфікацію «ветеринарний фельдшер» і 18.06.1994 йому видано диплом серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 до квітня 2014 року постійно проживав у Донецькій області, під час евакуації із Донецької області у пожежі, яка виникла внаслідок влучання снаряда 06.07.2022, згорів атестат Позивача про базову середню освіту та частково пошкоджено диплом про освіту.

Даний факт підтверджується листами від 01.11.2023 № 01-40/325 та від 15.11.2023 № 819/01 Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля та листом від 15.11.2023 № 25-07/113 Відокремленого структурного підрозділу «Донецький фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля».

Вказаний диплом Позивач під час призначення пенсії подав Відповідачу 1, що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви про призначення пенсії по інвалідності від 18.09.2023.

Виходячи з цього, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині та зарахувати період навчання позивача у Донецькому радгоспі-технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994, що враховується при призначенні пенсії по інвалідності.

Щодо питання зарахування періоду роботи позивача з 26.10.1994 по 13.03.1995, з 05.06.1995 по 31.12.1998 відповідно до вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_1 , суд зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до вкладення в трудову книжку серії НОМЕР_1 , дата заповнення 26.10.1994, Позивач з 26.10.1994 по 13.03.1995 працював оператором котельні по II розряду вагонного депо в Оленівці Донецької залізниці (записи № 1-2). Запис про звільнення № 2 засвідчений належним чином підписом керівника і відтиском печатки організації.

З 05.06.1995 по 25.02.1999 Позивач працював машиністом навантажувально- розвантажувальної машини в Оленівському комбінаті хлібопродуктів (записи № 3-4). Запис про звільнення № 4 належним чином засвідчений підписом керівника та відтиском печатки організації.

Позивач звертає увагу суду, що періоди його трудової діяльності з 01.01.1999 Відповідач 1 врахував до страхового стажу Позивача відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що підтверджується розрахунком стажу Відповідача 1 (форма РС-право).

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки чи архівних довідках.

Також суд зазначає й про те, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17, при розгляді аналогічного спору, зазначено "на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Підсумовуючи вищеописане, суд висновує, що вини позивача у тому, що роботодавець (Донецька залізниця, вагонне депо в Оленівці) видав вперше йому замість бланку трудової книжки бланк вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_1 , немає, оскільки саме на роботодавця, як уже зазначалося вище, покладено відповідальність за дотримання правил ведення трудової книжки.

Відтак, суд не погоджується із діями відповідача щодо неврахування трудового стажу позивача, підтвердженого вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_1

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачу безпідставно не зараховано до стажу періоди роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995 та з 05.06.1995 по 31.12.1998.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (зі змінами; далі - Порядок №22-1), після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.10 Порядку №22-1 передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Тобто, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, яке було прийняте ГУ ПФУ в Миколаївській області відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, за принципом екстериторіальності.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що відповідач ГУ ПФУ в Миколаївській області безпідставно відмовив у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду навчання 01.09.1990 по 17.06.1994 та періодів роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995, з 05.06.1995 по 31.12.1998.

Враховуючи, зазначене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи наявність у позивача умов для призначення пенсії по інвалідності, з метою повного та ефективного захисту порушених прав позивача, відповідача ГУ ПФУ у Миколаївській області необхідно зобов`язати зарахувати до його страхового стажу період навчання з 01.09.1990 по 17.06.1994 в Донецькому радгоспітехнікумі та періоди роботи: з 26.10.1994 по 13.03.1995 у вагонному депо Донецької залізниці в Оленівці, з 05.06.1995 по 31.12.1998 в Оленівському комбінаті хлібпродуктів.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 18.09.2023, то суд враховує, що призначення пенсії відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Суд зазначає, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Тобто нарахування та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. У такому випадку, суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

Відтак, позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Разом з цим, ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

До компетенції суду не належить здійснення призначення пенсії та первісного визначення права особи на призначення пенсії, судом здійснюється лише контроль правомірності рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача) щодо вказаних питань.

Відповідно до приписів розділу IV Порядку № 22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п.4.3).

Заяву про призначення пенсії позивач подав за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглянув заяву позивача про призначення пенсії, яким у цьому випадку є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

З огляду на викладене, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу позивача період навчання у Донецькому радгоспі - технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994 та період роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995, з 05.06.1995 по 31.12.1998 у вагонному депо Донецької залізниці в Оленівці та Оленівському комбінаті хлібопродуктів та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №77 від 26.09.2023 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання у Донецькому радгоспі - технікумі МСГ і продовольства України з 01.09.1990 по 17.06.1994 та періоди роботи з 26.10.1994 по 13.03.1995 у вагонному депо Донецької залізниці в Оленівці, з 05.06.1995 по 31.12.1998 в Оленівському комбінаті хлібопродуктів.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 18.09.2023, з урахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54020 код ЄДРПОУ/РНОКПП 13844159);

Головуючий суддя Осташ А.В.