Справа № 990/14/24
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа №990/14/24

адміністративне провадження № П/990/14/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:Васильєвої І.А. (головуючий суддя),

судді: Дашутін І.В., Пасічник С.С., Гімон М.М., Хохуляк В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Лопушенко О.О.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ксендзова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2024 року до Верховного Суду, як суду першої інстанції, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , яка є суддею Покровського районного суду Дніпропетровської області (адреса: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9, код ЄДР: 37316378), в якому, з урахуванням позовних вимог, просить суд:

визнати протиправним і скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.11.2023 № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;

зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України прийняти рішення про відповідність судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді;

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач наголошує на протиправності оскаржуваного рішення, оскільки таке рішення прийнято відповідачем всупереч вимогам Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 № 143/зп-16.

Також додає, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України, з огляду на те, що таке рішення породжує правові наслідки та обов`язки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді. Зазначає, що забезпечення можливості оскарження окремо рішення ВККС від рішення ВРП є виправданим, оскільки в такому разі буде забезпечена можливість дотримання прав та інтересів також інших осіб, про яких йшла мова в оскаржуваному рішенні.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому наголосив на безпідставності заявлених позовних вимог, оскільки рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.11.2023 № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді є законним та обґрунтованим.

04.04.2024 відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі, в якому просить Суд закрити провадження у справі № 990/14/24, оскільки визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки Вищої ради правосуддя, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення Комісії, яке власне має рекомендаційний характер для Вищої ради правосуддя, у зв`язку з чим рішення ВККС України від 27.11.2023 № 28/ко-23 є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання Комісії не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду.

23.04.2024 позивачем надано заперечення на клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування вказаних заперечень позивачка наголошує на безпідставності заявлено клопотання про закриття провадження у справі. Додає, що оскаржуване рішення не носить рекомендаційний характер, а відтак може бути самостійним предметом судового розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити клопотання про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні позивачка заперечували проти задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, з тих підстав, що оскаржуване рішення вже породило для неї негативні правові наслідки.

Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись із клопотанням відповідача про закриття провадження та запереченнями позивача на клопотання про закриття провадження у справі, Судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 24.09.2016 № 410/2016 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Покровського районного суду Дніпропетровської області строком на п`ять років (т. 1 а.с. 61-67).

07.06.2018 призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1

05.11.2023 Громадська рада доброчесності затвердила висновок про невідповідність судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики (т. 1 а.с. 107-110).

За результатами проведеного ВККС кваліфікаційного оцінювання суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 набрала 571 бал, у зв`язку з чим 27.11.2023 Вища кваліфікаційна комісія судів України, на підставі статей 83-86, 93, 101, п. 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прийняла рішення № 28/ко-23 (т. 1 а.с. 95-106), яким вирішила:

визначити, що суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді набрала 571 бал;

визнати суддю Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 також, що не відповідає займаній посаді;

повідомити спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції про обставини, що можуть свідчити про порушення суддею Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 законодавства у сфері запобігання корупції.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії судів України від 14.02.2024 внесено виправлення у рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.11.2023 № 28/ко-23, які не вплинули на резолютивну частину оскаржуваного рішення.

Згідно з частиною 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини 4 статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Згідно з статтею 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

Як передбачено в частинах 2 та 4 статті 84 цього Закону, за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді , який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.

Згідно з частинами 1-3 статті 88 Закону «Про судоустрій і статус суддів» ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Згідно із частинами 7 та 8 статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення ВККС України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення ВККС України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Тобто, рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - тоді, коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням.

Установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Згідно з статтями 1 та 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, у тому числі й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.

Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 9901/541/18 (провадження № 11-197заі23).

Крім того, за усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі № 9901/23/19 та інших, у яких предметом оскарження є рішення ВККС у межах кваліфікаційного оцінювання судді, звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

Також подібної правової позиції дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.05.2020 у справі № 9901/769/18 (провадження 11-728заі19), в якій зазначила, що прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.

При цьому, колегія суддів зазначає, що рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.

Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про не підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного» провадження.

Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного» провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.

Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.

Разом з тим, на момент звернення позивачки до суду з даним позовом не існувало рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС, разом з яким могло бути оскаржене рішення ВККС від 27.11.2023 № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.

В контексті наведеного, Суд також зазначає, що ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Щодо посилання позивачки на те, що оскаржуване рішення породжує правові наслідки та обов`язки для позивачки, оскільки встановлює факт невідповідності судді займаній посаді, а відтак забезпечення можливості оскарження такого рішення ВККС окремо від рішення ВРП є виправданим, то Суд вважає вказані доводи безпідставними, оскільки вказане рішення, в процедурі кваліфікаційного оцінювання, ще не реалізовано.

Безпідставними також є доводи позивачки, що викладені у запереченнях на клопотання про закриття провадження у справі відносно того, що оскаржуване рішення не носить рекомендаційний характер, оскільки вказане рішення не є рішенням про звільнення позивача із займаної посади.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у широкому розумінні у світлі частини третьої статті 124 Конституції України, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Підсумовуючи вищевикладене, рішення ВККСУ від 27.11.2023 № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді є тим рішенням, яке не може бути самостійним предметом судового розгляду, що, в свою чергу, унеможливлює розгляд справи по суті спору та є підставою для закриття провадження у справі, оскільки її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим клопотання відповідача про закриття провадження підлягає задоволенню.

При цьому у цій справі позовні вимоги про зобов`язання Вищу кваліфікаційну комісію суддів України прийняти рішення про відповідність судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 займаній посаді; у відповідності до вимог Законодавства України є нерозривно пов`язаними з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення ВККСУ.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в аналогічних справах (постанови від 30.09.2020 у справі 9901/852/18, від 18.11.2020 у справі № 9901/578/18, від 27.05.2020 у справі № 9901/769/18).

Частиною 1 статті 239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Разом з тим, мотивами для закриття провадження у даній справі є не порушення правил предметної підсудності, а передчасне звернення позивача до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 238, статтями 243, 245, 248, 266 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у справі № 990/14/24 про закриття провадження задовольнити.

Провадження у справі № 990/14/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.11.2023 № 28/ко-23 та зобов`язання вчинити певні дії,- закрити.

Ухвала Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 26.04.2024.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді І.В. Дашутін

С.С. Пасічник

М.М. Гімон

В.В. Хохуляк