Справа № 200/6813/23
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
О К Р Е М А У Х В А Л А
29 квітня 2024 року Справа №200/6813/23

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду у порядку, встановленому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України, із заявою, в якій просить постановити окрему ухвалу, в якій:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 2123/03.02 від 28.03.2024 року, прийняте на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року по справі № 200/6813/23.
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду 12.02.2024 року по справі 200/6813/23, врахувавши висновки суду щодо необхідності повторного розгляду його заяви від 19.10.2023 року відповідно до ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням до стажу, що дає право на призначення пенсії за ч.3 ст.114 цього Закону період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року зарахувати до пільгового стажу виходячи з кратності один місяць служби за три.
Заява позивача обґрунтована наступним, що на виконання рішення суду, відповідач протиправно зменшив кількість років військової служби, та не врахував висновки суду щодо необхідності врахувати для призначення пенсії за ч.3 ст.114 Закону №1058 період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року зарахувати до пільгового стажу виходячи з кратності один місяць служби за три.
Позивач зауважив, що як вбачається з рішення кратні періоди військової служби відповідач не зарахував до стажу, необхідного для призначення пенсії за ч.3 ст.114 Закону №1058, а зарахував у кількості 09 років 06 місяців 03 дні до стажу, який визначає призначення пенсії за ч.2 ст.114 Закону №1058 (Список №1). Позивач зазначив, що судом вирішувались обставини призначення пенсії за ч.3 ст.114 Закону України №1058, а не за ч.2 ст.114 цього закону. Тобто відповідач не виконав рішення у відповідності до висновків суду, зокрема не зарахував визначені судом періоди до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком за ч.3 ст.114 Закону №1058, та прийняв протиправне рішення про відмову.
Позивач закцентував свою увагу на тому, що з урахуванням стажу на підземних роботах, військової служби у кратному обчисленні його стаж перебільшує 25 років, що є достатнім для призначення пенсії за ч.3 ст.114 Закону №1058. В свою чергу, відповідач при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії від 29 березня 2024 року, не виконав рішення суду належним чином, оскільки не врахував висновків суду, що на думку позивача свідчить про ігнорування суду та його висновків, небажання виконувати рішення суду належним чином.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч.3 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №1 та страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року зарахувати до пільгового стажу виходячи з кратності один місяць служби за три.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 858,88 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідно до інформації по ДНЗС, яка міститься в комп`ютерній програмі «діловодство спеціалізованого суду» за відповідним номером справи 200/6813/23 дата набрання законної сили рішення суду зазначена - 14.03.2024 року.
Розглянувши подану заяву в порядку ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
Згідно зі частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Таким чином, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований в тому числі і приписами статті 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує законні права та інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статей 383 КАС України можливе лише у разі встановлення факту протиправного невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.
Вказаними нормами визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.
При цьому, суд при вирішенні спору повинен встановити природу спірних правовідносин, а саме: які рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвели до порушення прав позивача, чи такі пов`язані з виконанням рішення суду, чи вчинені відповідачем у зв`язку з виникненням нових правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 звертав увагу, що стаття 383 Кодексу адміністративного судочинства України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами застосування цієї статті є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із невиконанням судового рішення в цій справі.
Згідно зі частиною п`ятою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.
Відповідно до частини п`ятої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
З огляду на викладене, заява ОСОБА_1 , яка подана в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає вирішенню в порядку письмового провадження.
Суд зауважує, що відповідач був належним чином повідомлений про надходження відповідної заяви в порядку ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судом встановлена у нього наявність реєстрації кабінету електронного суду де в графі «доставлено» зазначено 15.04.2024 року.
Окремо, позивачем відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України до матеріалів заяви була додана відповідна квитанція №887807 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС від 12.04.2024 року, що також підтверджує отримання відповідної копії заяви разом із матеріалами цієї заяви.
Станом на час розгляду судом заяви в порядку ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України та винесення відповідної ухвали, з боку відповідача ніяких заяв, клопотань, пояснень та заперечень щодо зазначеного позивачем у заяві, на адресу суду надано не було.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
При цьому, в положеннях частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України наголошується на тому, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Конституційний Суд України у абз.3 резолютивної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Суд зауважує відповідача, що судове рішення складається зі структурних частин (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна), його виконанню має передувати аналіз його повного змісту.
Як вбачається зі змісту резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року в адміністративній справі №200/6813/23 відповідача було зобов`язано: повторно розглянути заяву позивача від 19.10.2023 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч.3 ст.114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі із зарахуванням до його пільгового стажу роботи за Списком №1 та страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року зарахувати до пільгового стажу виходячи з кратності один місяць служби за три.
При цьому, у мотивувальній частині вказаного рішення суду зазначено наступне.
«В свою чергу, позивач оскаржує не зарахування відповідачем до його пільгового стажу на підземних роботах за Списком №1 та постановою КМУ №202 від 31.03.1994 року період проходження ним військової служби з 31.05.2018 по 30.05.2021 року, з 24.02.2022 по 19.10.2023 року.
Згідно ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною четвертою вказаної статті Закону передбачено види військової служби, до яких, і зокрема, віднесено й військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Статтею 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. «в» ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991, до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Статтею 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено пільги по обчисленню стажу за час перебування у складі діючої армії, та встановлено, що час служби зараховується до стажу роботи на пільгових умовах, у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсії за вислугою років військовослужбовцям.
Пунктом 2.3 розділу 2 Положення №530 передбачено, що час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції; період проходження служби у військовому резерві під час безпосередньої участі в антитерористичній операції чи забезпеченні її проведення; участь у бойових діях у воєнний час, зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за три.
З системного аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що зазначена служба підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці.
Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у постановах від 5 червня 2018 року у справі №348/347/17, від 30 липня 2019 року у справі № 346/1454/17, від 2 квітня 2020 року у справі №185/4140/17 (92-а/185/282/17) та від 16.06.2020 року у справі №185/7049/16-а».
Відповідно до рішення прийнятого відповідачем від 28.03.2024 року №2123/03.02, відповідач розглянув повторно заяву позивача від 19.10.2023 року та перерахував пільговий стаж роботи за Списком №1 та страховий стаж.
При цьому, страховий стаж позивача до виконання судового рішення становив відповідно до рішення про відмову в призначенні пенсії від 26.10.2023 року 37 років 11 місяців 09 днів (в тому числі додатково за 15 повних років на підземних роботах; стаж роботи на підземних роботах, який дає право на призначення пенсії незалежно від віку, відповідно до ч.3 ст.114 ЗУ №1058-ІV становить 19 років 03 місяці 12 днів, в тому числі: стаж роботи на підземних роботах (для 25 років) 15 років 08 місяців 07 днів; навчання за фахом 0 років 01 місяць 27 днів; військова служба 03 роки 05 місяців 08 днів.
Після виконання рішення суду по справі та відповідно до рішення відповідача від 28.03.2024 року, страховий стаж позивача становить 43 роки 02 місяці 28 днів (в тому числі додатково за 15 повних років стажу за Списком №1). Стаж роботи на підземних роботах, який дає право на призначення пенсії незалежно від віку, відповідно до ч.3 ст.114 ЗУ №1058-ІV становить 16 років 04 місяці 19 днів, в тому числі: стаж роботи на підземних роботах (для 25 років) 15 років 08 місяців 07 днів; навчання за фахом 0 років 01 місяць 27 днів; військова служба 0 років 06 місяців 15 днів. Стаж роботи в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці за Списком №1 становить 24 роки 04 місяці 07 днів, який складається із: стажу роботи на підземних роботах (для 25 років) 15 років 08 місяців 07 днів; навчання за фахом 0 років 01 місяць 27 днів; військова служба з урахуванням кратності 09 років 06 місяців 03 дні.
Судом встановлено, що після повторного перегляду відповідачем заяви позивача про призначення пенсії від 29.10.2023 року на виконання рішення суду, ним було зменшено стаж роботи на підземних роботах, який дає право на призначення пенсії незалежно від віку, відповідно до ч.3 ст.114 ЗУ №1058-ІV з 19 років 03 місяці 12 днів до 16 років 04 місяці 19 днів, при чому було також зменшено військову службу з 03 років 05 місяців 08 днів до 0 років 06 місяців 15 днів та відповідно до висновків суду з урахуванням кратності позивачу взагалі відповідачем не було зараховано до його стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року, а було зараховано тільки до його стажу роботи в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці за Списком №1.
Разом з тим, суд зазначає, що приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії №2123/03.02 від 28.03.2024 року відповідачем по суті було проігноровано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року по справі №200/6813/23, оскільки відповідач не зарахував позивачу період проходження військової служби: з 01.06.2023 по 10.10.2023; а також, період проходження військової служби та прийняттям участі у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: з 11.12.2018 по 15.07.2019 року, з 11.12.2019 по 11.02.2020 року, з 19.04.2021 по 29.05.2021 року, з 01.03.2022 по 01.08.2023 року та з 20.08.2023 по 10.10.2023 року до пільгового стажу виходячи з кратності один місяць служби за три до його пільгового стажу роботи за Списком №1 та страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відтак, судом встановлено, що фактично пенсійним органом винесено рішення від 28.03.2024 року №2123/03.02 без врахування висновків суду по справі №200/6813/23, які зазначені як у мотивувальній, так і в резолютивній частинах рішення суду.
Суд звертає увагу, що оскільки є судове рішення, що набрало законної сили з того самого фактичного предмету спору (право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах), рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийнято на виконання судового рішення не може бути розглянуто в окремому провадженні.
Суд вважає за необхідне зазначити, що виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Справа «Горнсбі проти Греції», рішення від 19.03.1997, п.40.)
Суд зазначає, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду по справі №760/1899/17 від 04.05.2023 та по справі № 816/2026/18 від 09.04.2020.
Державні органи, які діють як суб`єкти владних повноважень, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених державою, у тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків. Виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для реалізації процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу, є суто суб`єктивною перешкодою, держава має дотримуватись раніше згаданого принципу "належного урядування" та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №2123/03.02 від 28.03.2024 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , є протиправним.
Таким чином, з огляду на правовий статус Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, як суб`єкта владних повноважень по відношенню до позивача, як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч рішенню суду, яке набрало законної сили, прийнято рішення яким всупереч наведеним висновкам суду не зараховано до стажу відповідні періоди, що дає право на призначення пенсії передбаченого ч.3 ст.114 Закону України №1058-ІV.
Щодо зазначеного позивачем у його заяві поданої в порядку ст.383 Кодексу адміністративного судочинства України, стосовно скасування рішення відповідача від 28.03.2024 року №2123/03.02, суд зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 6 статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Таким чином, суд, у межах розгляду заяви у порядку статті 383 КАС України, позбавлений можливості скасовувати рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки такий спосіб дій для суду, який зобов`язаний діяти виключно у межах процесуального закону, не передбачено статтею 383 КАС України.
Скасування рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише у порядку позовного провадження, тобто, у випадку звернення заявника до суду з відповідною позовною заявою у загальному порядку та прийняття відповідного рішення суду за результатами розгляду такої позовної заяви.
Суд застосовує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.04.2020 року у справі № 816/2026/18 та у постанові від 04.05.2023 року по справі №760/1899/17.
Згідно з вказаними постановами, залишено без змін постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2019 у справі № 816/2026/18, а також постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019 по справі №760/1899/17, відповідно, якими було постановлено окремі ухвали саме про визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним (без його скасування).
Жодних висновків щодо скасування відповідних рішень суб`єкта владних повноважень у порядку статті 383 КАС України вказані постанови Верховного Суду не містять.
Отже, враховуючи вищевикладене суд презюмує, що приписи частин першої, другої статті 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Таким чином, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Тобто, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Враховуючи, що відповідачем допущено порушення норм чинного законодавства та не враховано висновки, викладені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, з огляду на наявність у суду першої інстанції повноважень на постановлення окремої ухвали, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне заяву ОСОБА_1 задовольнити частково, зокрема, постановити окрему ухвалу в порядку статей 249, 383 КАС України, якою визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 2123/03.02 від 28.03.2024 року, прийняте на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року по справі №200/6813/23 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вжити заходи щодо усунення порушень пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України, шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19.10.2023 року, з урахуванням висновків суду, наданих судом у рішенні від 12.02.2024 року по справі № 200/6813/24.
Керуючись ст.ст.241-246, 249, 256, 295, 372, 383 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
Постановити окрему ухвалу, якою заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання рішення суду в порядку статті 383 КАС України по справі №200/6813/23 задовольнити частково.
Визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 28.03.2024 року №2123/03.02 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року у справі 200/6813/23.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вжити заходи щодо усунення порушень пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України, шляхом повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19.10.2023 року, з урахуванням висновків суду, наданих судом у рішенні від 12.02.2024 року по справі № 200/6813/24.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повідомити Донецький окружний адміністративний суд про результати вжитих заходів протягом одного місяця після надходження даної ухвали.
В решті вимог відмовити.
Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку визначеному статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 29.04.2024.

Суддя І.О. Голошивець