Справа № 420/2303/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2303/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), третя особа: військова частина НОМЕР_2 , в якій просить:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 , яка безпосередньо підпорядковується військовій частині НОМЕР_1 . На утриманні позивача перебуває троє дітей віком до 18 років, внаслідок чого 06.12.2023 р. звернувся з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військовою частиною НОМЕР_2 погоджено звільнення позивача і подано документи на розгляд органу військового управління, який уповноважений на прийняття рішення про звільнення - військової частини НОМЕР_1 . Однак 11.01.2024 р. відповідач відмовив у звільненні у зв`язку з недоведеністю обставин перебування на його утриманні неповнолітнього ОСОБА_2 , зокрема, через відсутність доказів його усиновлення або встановлення опіки чи піклування над ним. Вважає таку відмову протиправною, оскільки дружина позивача до моменту одруження мала статус одинокої матері, а позивач є вітчимом неповнолітнього ОСОБА_2 і проживає разом з ним та його матір`ю, тобто пов`язаний з ним спільним побутом і ділить витрати на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із дружиною.

Ухвалою від 23.01.2024 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Дану ухвалу доставлено до електронного кабінету відповідача 24.01.2024 р.

Станом на 29.04.2024 р. відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовну виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 з 23.03.2022 р.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 13.04.2023 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

На час укладення шлюбу, у дружини позивача - ОСОБА_3 було троє неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 29.06.2010 р.);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько - ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 від 18.03.2015 р.);

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 ), батько - ОСОБА_1 .

Згідно акту про фактичне проживання особи від 20.09.2023 р. старости с.Сухий Лиман Одеського району Одеської області разом з ОСОБА_1 проживають: ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_5 - син.

06.12.2023 р. позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До рапорту додано нотаріально засвідчені копії: паспорта ОСОБА_1 , рнокпп, паспорта ОСОБА_7 , свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження ОСОБА_2 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 9 від 30.05.2023 р., свідоцтва про народження ОСОБА_5 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 , посвідчення НОМЕР_7 , виданого 05.07.2023 р., акту про фактичне проживання особи від 20.09.2023 р.

27.12.2023 р. за № 1/8/2864 командиром військової частини НОМЕР_2 направлено на адресу командира військової частини НОМЕР_1 документи на солдата ОСОБА_1 щодо звільнення його з лав Збройних Сил України в запад відповідно о п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за пп."г" (у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

Листом від 11.01.2014 р. за № 1604/180 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з огляду на недоведеність обставин перебування на утриманні військовослужбовця неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема відсутності доказів усиновлення або встановлення опіки чи піклування.

Вважаючи дану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 29.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону № 2232-ХІІ).

Згідно ч.1 ст.2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Позивач звернувся із рапортом про звільнення із Збройних Сил України за абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку із перебуванням на утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Підстави звільнення з військової служби визначені ст.26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абз.13 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 13.04.2023 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

З копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_8 від 29.06.2010 р., серії НОМЕР_9 від 22.07.2017 р., серії НОМЕР_10 від 18.03.2015 р. вбачається, що батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 , а батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є позивач.

Отже, вказані обставини підтверджують те, що ОСОБА_1 є батьком двох дітей до 18 років.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу

Як вже зазначалося, ст.180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1-3 статті 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч.2 ст.188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Таким чином, саме на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як батьків ОСОБА_2 , згідно чинного законодавства покладено обов`язок утримувати свою дитину.

Позивачем не надано рішення суду, згідно якого ОСОБА_4 звільнено від обов`язку утримувати свою дитину.

У свою чергу, ст.260 СК України передбачено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до ч.1 ст.268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Суд зауважує, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби від 06.12.2023 р. не долучив жодних документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання; звільнення ОСОБА_4 від обов`язку такого утримання, а також доказів того, що ОСОБА_2 не має діда, баби, повнолітніх братів та сестер, здатних його утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати йому належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.

Отже позивачем не було долучено до рапорту про звільнення з військової служби документів, які б підтверджували перебування на його утриманні ОСОБА_2 , тобто не підтверджено перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, тому суд дійшов висновку, що підстави для звільнення з військової служби відсутні, а відмова військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами є правомірною.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14.12.2023 р. у справі № 160/11228/23.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС україни).

Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.9, 14, 73-78, 90, 142, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд,

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_11 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 ), третя особа: військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_13 ) про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко