Справа № 200/2368/24
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про продовження процесуального строку

26 квітня 2024 року Справа №200/2368/24

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича ознайомившись з позовною заявою та клопотаннями представника позивача про поновлення строку звернення до суд з адміністративним позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16)

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017-2019 та не збільшення його на коефіцієнти збільшення 1,11; 1,14; 1,197 та 1,197;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017-2019 в розмірі 7763,17 грн. та збільшенням його на коефіцієнти збільшення з 01.03.2021 - 1,11, з 01.03.2022 - 1,14 з 01.03.2023 - 1,197 та з 01.03.2024 - 1,0796.

Пільги щодо сплати судового збору відсутні.

23 квітня 2024 року ухвалою суду залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії та надати позивачу строк не більше десяти днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою та докази поважності причин його пропуску.

Приймаючи означену ухвалу суд виходив з того, що пенсію позивачу було призначено у 2021 року з 08 січня 2020 року, проте за правничою допомогою з метою перевірити правильність призначеної йому пенсії позивач звернулась в лютому 2024 року. Листом від 01.04.2024 №12014-10000/С-02/8-2600/24 відповідач надав позивачу відповідь, якою відмовив у задоволенні його заяви, листом від 09.04.2024 №13442-12830/С-03/8-2800/24 Пенсійний фонд України залишив без задоволення скаргу позивача, підтримавши позицію відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов подано до суду поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, при цьому, відхилив посилання представника позивача на приписи ч. 4 ст. 122 КАС України, оскільки у цій категорії спорів досудове врегулювання не є обов`язковим, поряд із цим, позивач майже 2 роки не виявляла належної зацікавленості щодо розміру призначеної їй пенсії, до того ж сторона позивача не надала належних доказів існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з реальними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду у визначені КАС України строки.

25 квітня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої представник позивача знов таки посилається на приписи ч. 4 ст. 122 КАС України.

Крім того, представник позивача зазначив, що до позовної заяви долучено рішення Пенсійного фонду України, оформлене листом від 09.04.2024 №13442-12830/С-03/8-2800/24, а позовну заяву подано в межах тримісячного строку з дня складання цього рішення, яке є результатом адміністративного досудового провадження.

Представник позивача також вказує на те, що до письмового оскарження бездіяльності відповідача, яке розпочалось після отримання юридичної консультації позивач неодноразово зверталась до відповідача за роз`ясненнями правильності обчислення пенсії, що підтверджується талонами про записи на прийоми, однак в силу відсутності спеціальних знань не могла надати належної оцінки інформації, отриманої від відповідача, який заперечує протиправність у своїх діях/бездіяльності.

Також представник позивача вказує на те, що предметом спору є обставини, які не є очевидними та потребуються серйозних знань в галузі права і просте отримання грошових коштів від суб`єкта владних повноважень, і навіть обізнаність з документацією, на підставі якої такі виплати проводяться для особи, яка не має спеціальних знань в галузі саме пенсійного права встановлення факту порушення, не говорячи про його зміст робить малоймовірним, якщо взагалі можливим.

Крім того, представник позивача зазначає, що позивач є тимчасово переміщеною особою, яка фактично втратила всі накопичені блага, якими володіла, через військову агресію рф проти України, а відтак щомісячно з метою недопущення пропущення шестимісячного строку звернення до суду за платною кваліфікованою правовою допомогою звертатись не має можливості. Тобто для звернення до суду в межах саме шестимісячного строку позивач, відтак, повинна володіти необхідними грошовими ресурсами, відсутність яких не може позбавляти її доступу до правосуддя.

Представник позивача вказує на те, що позивач самостійно неодноразово зверталась до територіальних органів відповідача за роз`ясненням своїх прав, однак отримувала недостовірну інформацію, що пенсія обчислена без порушень, що підтверджується відповідями відповідача та Пенсійного фонду України. Отже, позивач знаходилась тривалий час в стані омани та в ситуації, в якій не мала змоги перевірити правильність дій або бездіяльності відповідача та надати їм належну правову оцінку.

На підтвердження доводів клопотання представник позивача надав до суду файли у форматі «JPG», у яких викладена інформація про запис на прийом до органів ПФУ у м. Києві у 2021 - 2024 роках.

Надавши оцінку доводам представника позивача викладеним у клопотанні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 07.09.1999 у справі Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави…» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 у постанові від 30 січня 2019 року зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

На переконання суду у зазначеній категорії справ, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, застосуванню підлягають висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.03.2021 року по справі №240/12017/19.

В означеній постанові Верховний Суд посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а зазначила, що норми, зокрема статі 87 Закону № 1788-ХІ та статті 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначила, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18) та дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Відтак, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав виснувала, «що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після отримання пенсії за серпень 2014 року».

Поряд з цим, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначила, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 240/27663/23 у котре наголосив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

З огляду на викладене, суд відхиляє посилання позивача на дату отримання листа відповідача як дату обізнаності про розмір пенсії та порядок її обчислення.

Поряд із цим, суд також повторно відхиляє доводи представника позивача про застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 122 КАС України, оскільки у цій категорії спорів досудове врегулювання не є обов`язковим.

Водночас, представник повивача вважаючи лист відповідача від 09.04.2024 №13442-12830/С-03/8-2800/24 рішенням, а отже актом індивідуальної дії не заявив позовних вимог щодо його оскарження.

Отже, доводи позивача щодо обчислення дати відліку строку звернення до суду з дати отримання листа відповідача від 09.04.2024 №13442-12830/С-03/8-2800/24 є безпідставними.

Щодо доводів сторони позивача щодо відсутності необхідних фахових знань у галузі права, суд зазначає, що у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 360/3398/21 Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність у позивача юридичної освіти чи необізнаність з нормами законодавства мають суб`єктивний характер та не є достатньою підставою для поновлення процесуального строку.

Щодо доводів представника позивача щодо того, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка втратила всі накопичені блага, якими володіла, через військову агресію рф проти України та не мала кошів для звернення за правовою допомогою, суд зазначає наступне.

Згідно рішення відповідача № 10 позивач має статус внутрішньо переміщеної особи з 11.04.2017 року, водночас широкомасштабна військова агресія рф розпочалась 24.02.2022 року, що свідчить про те, що внутрішнє переміщення позивача пов`язане не з цією подією, а відбулось значно раніше через окупацію у 2014 році м. Донецька.

Поряд з цим, тяжкий майновий стан є підставою для звернення до суду з заявою про відстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати, чи звернення за безоплатною правовою допомогою.

З огляду на викладене, доводи представника позивача щодо відсутності можливості щомісячно з метою недопущення пропущення шестимісячного строку звернення до суду за платною кваліфікованою правовою допомогою звертатись не має можливості суд відхиляє.

До того ж, звернення до суду з метою відновлення порушеного права не вимагає від позивача щомісячного звернення за правовою допомогою, таке твердження представника позивача є неспроможним.

Щодо доводів представника позивача відносно самостійного неодноразового звернення позивача до територіальних органів відповідача за роз`ясненням своїх прав та отримання недостовірної інформації, що пенсія обчислена без порушень, що підтверджується відповідями відповідача та Пенсійного фонду України, суд зазначає, що таких документів за період з 2021 року по 2023 рік включно стороною позивача не надано.

Щодо наданих представником позивача талонів, суд зазначає, що вони не можуть вважатись належними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 73, 76 КАС України, оскільки вони не містять інформації, яка дає підстави встановити їх безпосередню належність позивачу або іншій особі.

Поряд із цим, належним та достатнім доказом записів позивача на прийом до органів ПФУ може слугували роздруківка з особистого кабінету позивача на вебпорталі ПФУ (https://portal.pfu.gov.ua), записи про які містяться у розділі Запис на прийом - Мої записи на прийом.

Попри це, слід звернути увагу, що проміжки часу між датами прийому, зазначеними у наданих представником позивача талонах, становлять від 3 до 6 місяців продовж 2021 2024 років.

Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 виснувала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

У постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 140/9165/23 Верховний Суд, звернув увагу на те, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання представника позивача та відмову у його задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 КАС України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи те, що публічно-правовий спір стосується захисту соціальних прав позивача, суд дійшов висновку про можливість продовження строку на усунення недоліків в межах строків, визначених ст. 169 КАС України, надавши позивачу 5 днів на усунення недоліків позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 121, 160, 161, 169, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Продовжити позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви на строк не більше 5 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, за сторінкою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки ://court.gov.ua/).

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко