Справа № 520/4968/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 р. Справа № 520/4968/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2024, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., повний текст складено 07.03.24 по справі № 520/4968/24

за позовом ОСОБА_1

до Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Харківській області третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції

про визнання права порушеним, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національної поліції України Головного управління Національної поліції в Харківській області, третя особа - Національне агентство з питань запобігання корупції, в якій просить суд: визнати порушеним конституційне право ОСОБА_1 , визначене ст.43 Конституції України на підставі не конституційного закону - ч.2 ст.52 Закону України №1700-VІІ «Про запобігання корупції»; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції України в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні; зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відомості від 10.12.2019 року відносно ОСОБА_1 , внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 року справа №953/17271/19.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду 28.02.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Встановлено позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з моменту отримання копії ухвали шляхом подання до суду: уточненого адміністративного позову по кількості осіб, які беруть участь у справі, в якому вірно визначити відповідачів та зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; належні та допустимі, достатні та достовірні, у розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України докази скасування та/або визнання нечинними у встановленому законом порядку постанови Київського районного суду м.Харкова від 25.09.2019 по справі №953/17271/19 та постанови Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 по справі №953/17271/19, а також доказів визнання протиправним та скасування наказу ГУ НП в Харківській області №415 о/с від 06.12.2019 року про звільнення; документ про сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн за подання адміністративного позову; заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з позовом, в якій зазначити підстави для поновлення.

На виконання ухвали від 28.02.2024 року позивачем подано уточнену позовну заяву з наступними вимогами: визнати порушеним конституційне право ОСОБА_1 , визначеного ст.43 Конституції України на підставі не конституційного закону - ч.2 ст.52 Закону України №1700-VІІ «Про запобігання корупції»; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції України в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні; зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відомості від 10.12.2019 року відносно ОСОБА_1 , внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 року справа №953/17271/19.

Також, ОСОБА_1 подано клопотання про відкриття провадження, в якому позивач зазначає, що вимога про визнання права порушеним та способи відновлення права це одна позовна вимога та відповідно позивач вважає, що за таких обставин звільнений від сплати судового збору. Вказує, що застосування статті 122 КАС України в даному випадку призведе до порушення конституційного права позивача, передбаченого ст.55 Конституції України та ст.129 Конституції України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що застосувавши положення статті 122 КАС України, суд фактично змінив ст.ст. 55, 129 Конституції України та позбавив позивача права на захист своїх конституційних прав, та права на справедливий суд. Вказує, що Конституція України не встановлює строків для поновлення конституційних прав громадян. Стверджує, що продовження існування стану порушення прав, свобод чи інтересів позивача після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020 є підставою для звернення до суду з відповідним позовом задля їх захисту. Зауважує, що надмірний формалізм застосований судом при прийнятті до розгляду позовної заяви за цим позовом перешкоджає поновленню конституційного права позивача, визначеного ст.43 Конституції України. Щодо сплати судового збору зазначає, що позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору.

Головне управління Національної поліції в Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 року без змін. Зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Вказує, що ОСОБА_1 міг дізнатися про виключення частини 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» ще 30.12.2020 року, оскільки 29.12.2020 року вказаний Закон був опублікований в офіційному виданні «Голос України».

ОСОБА_1 подав до суду заперечення на відзив на апеляційну скаргу відповідача, в яких зазначає, що відповідач намагається довести суду, що процесуальні норми КАС України, які визначені ст.122 та встановлюють правовідносини між учасниками процесу при розгляді позову в адміністративному судочинстві, можуть впливати на об`єм, якість, кількість конституційних прав позивача, що є порушенням ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст.308, ст.312 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом та не надано достатніх доказів, які б вказували на існування поважних причин пропуску строку до суду, а також не надано доказів сплати судового збору.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства (далі по тексту - КАС України), частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачено можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду не лише цим Кодексом, а також іншими законами, які мають перевагу в застосуванні порівняно із строками, визначеними в ч.2 та ч.5 ст.122 цього Кодексу.

Частиною ч.4 ст.31 Закону України від 05.03.2018 року №2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі по тексту - Закон №2337-VIII) передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів зазначає, що у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 року у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п.69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" №7888/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

Тобто у контексті цьому судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут НП України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 08.02.2023 року у справі №120/7567/22, який в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Таким чином, законодавець пов`язав виникнення права на оскарження застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та обчислення строку на таке оскарження - з моменту ознайомлення з наказом по особовому складу.

З матеріалів справи встановлено, що наказом ГУНП в Харківській області від 06.12.2019 №416 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення).

Підставою для прийняття зазначеного наказу стала постанова Київського районного суду м.Харкова від 25.09.2019 року у справі №953/17271/19, залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.172-6 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн в дохід держави.

Відповідно до судових рішень у справі №953/17271/19, ОСОБА_1 в порушення ч.2 ст.52 Закону України «Про запобігання корупції» не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані, в результаті чого був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.172-6 КУпАП.

З адміністративним позовом з вимогою про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції України в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні, позивач звернувся до суду 23.02.2024 року, тобто з пропуском 15-денного строку звернення до суду, передбаченого Дисциплінарним статутом НП України.

У відповідності до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28.07.2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Колегія суддів зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Позивач зазначає, що рішенням суду його було притягнуто до відповідальності за статтею КУпАП, яка була визнана не конституційною, та звільнено з поліції. Звертає увагу, що продовження існування стану порушення прав, свобод чи інтересів позивача після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020 є підставою для звернення до суду з відповідним позовом задля їх захисту. Вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача та зазначає, що рішенням Конституційного суду України від 27.10.2020 у справі №1-24/2020(393/20) частину 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» визнано такою, що не відповідає Конституції України, та дія цієї норми втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про запобігання корупції" щодо відновлення інституційного механізму запобігання корупції» від 15.12.2020 №1079-ІХ частина 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» була виключена (Закон набрав чинність з 30.12.2020 року).

Отже, частина 2 статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» втратила чинність з 30.12.2020 року.

Однак, позивач, пов`язуючи підстави для звернення до суду з продовженням існування стану порушення його прав, свобод чи інтересів після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.10.2020 року №13-р/2020, звернувся до суду з відповідним позовом лише 23.02.2024 року.

Колегія суддів звертає увагу, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

У постанові від 05.02.2020 у справі №9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення до суду з пропуском строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, що передбачено статтею 55 Конституції України. Це право є диспозитивним правом у адміністративному процесі.

Строки впливають на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду за своєю суттю не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і шляхом встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналіз вищевказаних норм вказує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

З урахуванням вищенаведеного, посилання позивача на те, що застосування судом першої інстанції строків звернення до суду з позовом веде до легалізації порушеного конституційного права позивача, є безпідставними.

Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом та не надано заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви з вищенаведених підстав.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав несплати судового збору, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем, серед іншого, заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру: визнати порушеним конституційне право позивача ОСОБА_1 , визначене ст.43 Конституції України на підставі не конституційного закону - ч.2 ст.52 Закону України №1700-VІІ «Про запобігання корупції»; зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, відомості від 10.12.2019 року відносно ОСОБА_1 , внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 року у справі №953/17271/19.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що ставка судового збору за подання даного позову, з урахуванням ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір", становить 2422,40 грн.

Колегія суддів враховує, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Абзацом 2 ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Частиною 1 ст.172 КАС України визначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

При цьому, п.23 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Водночас, похідні вимоги окремо судовим збором не оплачуються, що відповідає практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, в ухвалах від 25.06.2018 року у справі №800/467/17, від 03.07.2018 року у справі №826/4079/17.

Колегія суддів звертає увагу, що при перевірці правильності сплати судового збору та при визначенні кількості позовних вимог за подання позовної заяви необхідним є врахування того, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Зі змісту позовних вимог встановлено, що позивач просить суд:

- визнати порушеним конституційне право ОСОБА_1 , визначене ст.43 Конституції України на підставі не конституційного закону - ч.2 ст.52 Закону України №1700-VІІ «Про запобігання корупції»;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області поновити ОСОБА_1 на службі в Головному управлінні Національної поліції України в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні;

- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції видалити з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення відомості від 10.12.2019 року відносно ОСОБА_1 , внесені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 03.12.2019 року у справі №953/17271/19.

Суд враховує, що зазначені позовні вимоги зводяться до незгоди позивача з його звільненням зі служби в поліції та спрямовані на поновлення позивача на службі в Головному управлінні Національної поліції України в Харківській області за рівноцінною посадою та спеціальному званні.

Таким чином, в позовній заяві позивачем заявлено одну вимогу немайнового характеру, інші є похідними, що безпідставно не враховано судом першої інстанції при винесенні ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Разом з тим, статтею 5 Закону України "Про судовий збір" встановлено пільги щодо сплати судового збору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У свою чергу, поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 26.05.2022 року у справі №640/4699/20.

Тому оскільки у спірних правовідносинах виник спір з приводу поновлення позивача на роботі, тобто фактичного забезпечення виконання працівником своїх обов`язків за умов, які існували до звільнення останнього, колегія суддів вважає, що даний спір охоплюється поняттям поновлення на роботі, а відтак положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI (щодо звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі) розповсюджуються на даний спір.

За цим, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху в частині сплати судового збору і в подальшому повертаючи позов, дійшов помилкового висновку щодо необхідності сплати позивачем судового збору в розмірі 2422,40 грн (за дві непов`язані позовні вимоги немайнового характеру).

Інші доводи і заперечення сторін по справі на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції правомірно повернув адміністративний позов з підстав пропуску строку звернення до суду, однак, дійшов помилкового висновку щодо необхідності сплати позивачем судового збору за подання позовної заяви, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни ухвали суду з підстав та мотивів її прийняття, викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції. За цим, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 по справі № 520/4968/24 змінити з підстав та мотивів повернення адміністративного позову, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий