Справа № 120/19197/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

25 квітня 2024 р. Справа № 120/19197/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі-відповідач) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він звернувся до відповідача із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з підстав необхідності постійного догляду за батьком, який згідно довідки ЛКК потребує постійного догляду. Але відповідач відмовив у наданні відстрочки, оскільки в наданому ним пакеті документів відсутні документи, що б підтверджували наявність у позивача необхідності здійснювати постійний догляд за батьком, а саме, висновок МСЕК.

Ухвалою від 29.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Такою даною ухвалою встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позов.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що при розгляді заяви позивача про надання відстрочки було встановлено, що в наданому ним пакеті документів відсутні документи, що б підтверджували наявність у позивача необхідності здійснювати постійний догляд за батьком, а саме висновок МСЕК. У зв`язку з наведеним, просить відмовити в задоволенні позову.

15.01.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечив щодо доводів відповідача просив задовольнити позов.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

30.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу по мобілізації на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зав`язку із тим, що він зайнятий постійним доглядом за хворим батьком, який за висновком ЛКК потребує постійного догляду.

До заяви від 30.06.2023 додав: копію паспорта громадянина України; копію РНОКПП; копію паспорта громадянина України батька ОСОБА_2 ; копію РНОКПП батька; свідоцтво про народження позивача; акт проведення обстеження сім`ї; висновок ЛКК від 26.05.2023 № 97/5; виписку із медичної карти хворого батька.

Як зазначив позивач, відповідач отримав дану заяву 03.07.2023. Вказав, що лише після отримання адвокатського запиту від його представника, відповідач направив лист № 7517 від 02.11.2023.

Так, відповідно до листа від 02.11.2023 № 7517 ІНФОРМАЦІЯ_2 вказав, що заяву ОСОБА_1 було винесено на розгляд Комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 з перевірки наявності прав громадян на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації і за наслідком розгляду заяви, було відмовлено у наданні відстрочки ОСОБА_1 від призову на військову службу під час мобілізації .

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до витягу з Протоколу засідання комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 № 3 від 06.07.2023, комісія вирішила відмовити ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно через відсутність на те підстав, оскільки наданий неповний перелік документів, що підтверджує право на відстрочку.

Позивач, не погодившись із такою відмовою, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, востаннє з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон №3543-ХІІ).

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 (далі Закон № 3543-ХІІ).

Відповідно до статті 4 Закону № 3543-ХІІ, організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ передбачено, що під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин

На виконання статті 23 Закону № 3543-ХІІ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, військовозобов`язані, які зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду (абзац 10 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ).

Суд зазначає, що для отримання відстрочки від призову під час мобілізації з указаних підстав, військовозобов`язаний повинен або підтвердити факт здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною чи батьками, які потребують такого догляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про наявність права на відстрочку від призову під час мобілізації, ОСОБА_1 вказував на те, що має батька, який потребує постійного догляду та він здійснює такий догляд.

Як було зазначено судом вище, згідно з абзацом 10 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

В підтвердження того, що його батько потребує постійного стороннього догляду, позивачем до матеріалів справи, окрім іншого, надано висновок лікарської консультативної комісії № 97/5 від 26.05.2023 згідно якого, ОСОБА_2 , 1946 р.н. потребує постійного стороннього догляду (термін 1 рік).

Разом з тим, ухвалою від 03.04.2024 судом витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім іншого, копії звернення ОСОБА_1 і всіх додатків, які розглядалось на комісії 06.07.2023, та 23.11.2023

На виконання вимог ухвали відповідачем 15.04.2024 надано суду витребувані докази.

Так, ознайомившись із наданими відповідачем доказами суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 надав, серед іншого, звірену копію заяви позивача про надання відстрочки від призову , в якій ОСОБА_1 просив надати йому відстрочку від призову на підставі абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», до якої, в тому числі, надав висновок лікарської консультативної комісії №97/5 від 26.05.2023 згідно якого, ОСОБА_2 , 1946 р.н. потребує постійного лікування.

Разом з тим, суд зазначає, що така підстава як «потребує постійного лікування» не передбачена Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому не дає позивачу права на відстрочку від призову на підставі абз. 10, 11 ч. 1 ст. 23 Закону.

Більше того, суд не надає оцінку наданому позивачем до матеріалів справи висновку лікарської консультативної комісії № 97/5 від 26.05.2023 згідно якого, ОСОБА_2 , 1946 р.н. потребує постійного стороннього догляду (термін 1 рік), оскільки в суду відсутні відомості чи такий був доданий ОСОБА_1 до заяви про надання відстрочки від призову на розгляд Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Натомість матеріали справи містять докази надання позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із заявою про надання відстрочки від призову висновку ЛКК №97/5 від 26.05.2023, згідно якого, ОСОБА_2 , 1946 р.н. потребує постійного лікування.

Тобто, з матеріалів справи слідує, що висновок наданий позивачем до позовної заяви ЛКК № 97/5 від 26.05.2023 містить розбіжності від висновку ЛКК № 97/5 від 26.05.2023 наданого відповідачем на підтвердження правомірності своїх дій.

Отже, висновок ЛКК в якому вказано, що « ОСОБА_2 потребує постійного лікування», не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивачу може бути надана відстрочка від призову.

Так само як і висновок ЛКК в якому вказано, що « ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду» не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивачу може бути надана відстрочка від призову, оскільки позивачем не надано доказів, що саме такий висновок надавався ним разом із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу.

При цьому, суд не надає оцінку тому, що саме висновок ЛКК є тим доказом, який може підтвердити наявність у позивача права на відстрочку від призову на військову службу.

Крім того, разом із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивачем надано висновок ЛКК № 97/5 від 26.05.2023 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, згідно якого ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Однак такий висновок також є належним доказом та не підтверджує обставини необхідності постійного стороннього догляду за хворою особою ОСОБА_2 у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки такий був виданий ЛКК з метою одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду за ОСОБА_2 на непрофесійній основі, а тому, не вважається документом, що може розглядатися уповноваженим органом як підстава для відстрочки позивача від мобілізації відповідно до абзацу 10 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

При цьому, суд звертає увагу, що в обґрунтування позовної заяви, представником позивача вказано, що останній має право на відстрочку відповідно до абзацу 10 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим, як встановлено судом, позивач при зверненні до відповідача із заявою від 30.06.2023 про надання відстрочки від призову вказав як на підставу для надання такої абз. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» .

Таким чином, позивачем не надано документів, які підтверджували б наявність у нього підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно абз. 10, 11 ч. 1 ст.23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час розгляду даної адміністративної справи.

Крім того, суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У відповідності до положень частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар