Справа № 240/1897/24
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1897/24

Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк Микола Миколайович

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

25 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області звернулось до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 15.01.2024 № ВП 71440480 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду у справі №240/15292/22 виконується у відповідності до його мотивувальної та резолютивної частини; підстав для нарахування стягувачу підвищення до пенсії з 01.01.2024 виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на вказану дату, - немає.

Сторони в судове засідання не з"явились.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Житомирським окружним адміністративним судом 10.11.2022 по справі № 240/15292/22 ухвалено рішення, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 20.01.2022 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII, що дорівнює двом прожитковим мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, та 04.03.2023 видано виконавчий лист.

03.04.2023 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - державний виконавець) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 71440480 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

Як вбачається з листа позивача від 10.01.2024 у відповідь на вимогу відповідача від 08.01.2024 (а.с.59), позивач зазначає, що стягувачу донарахована з 01.01.2024 доплата до пенсії в розмірі 5368 грн, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684,00 грн, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року; підстав для застосування величини прожиткового мінімум для працездатних осіб - 3028 грн з 01.01.2024, як зазначено у вимозі - немає.

Державний виконавець 15.01.2024 прийняв постанову ВП № 71440480 про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання без поважних причин рішення суду, вказавши, що станом на 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", складає 3028,00 грн.

Позивач, вважаючи, що ним виконано рішення суду в частині донарахування стягувачу щомісячного підвищення до пенсії у встановленому розмірі станом на 28.12.2023, звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Суд виходив з того, що позивач не обгрунтував та не вказав наявність поважних причин, що перешкоджають боржнику нарахувати стягувачу з 01.01.2024 підвищення до пенсії у розмірі, який дорівнює двом прожитковим мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного 2024 року.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі пенсійний орган зазначає, що за рішеннями суду, які набрали законної сили до 01.01.2024, та на виконання яких, проведено перерахунок пенсії виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року з 01.01.2024 розмір пенсійної виплати не переглядається. Тобто, при розгляді справи №240/15292/22 Житомирським окружним адміністративним судом не розглядалось питання розрахунку підвищення в подальшому, оскільки такі вимоги є передчасними. З наведеного слідує, що державний виконавець неправильно встановив фактичні обставини справи, не ретельно дослідив наявні докази та дав їм неналежну оцінку, в результаті чого прийняв незаконну та необґрунтовану постанову.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Рішенням Конституційного Суду № 6-р/2018 від 17.07.2018 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 (у зразковій справі № 240/4937/18) відновлено право на нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у відповідності до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". При цьому, у вказаних справах розглядалося лише питання відновлення такого права в межах спірних правовідносин, а не розрахунок такого підвищення в подальшому (у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму).

Так само, при розгляді справи №240/15292/22 Житомирським окружним адміністративним судом не розглядалось питання розрахунку підвищення в подальшому, оскільки такі вимоги є передчасними.

Варто зазначити, що в даному випадку, ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у відповідності до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність порушеного права.

Відповідно, питання щодо розрахунку підвищення в подальшому є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на перерахунок.

Рішенням суду у справі №240/15292/22 зобов`язано пенсійний орган здійснити з 17.05.2022 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону № 796-ХІІ від 28 лютого 1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, розмір якого встановлено законом на 01 січня календарного року.

В даному рішенні немає зобов`язання здійснювати нарахування та виплату підвищення до пенсії що дорівнює двом прожитковим мінімумам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідні роки або в подальшому при зміні розміру прожиткового мінімуму).

Як вбачається з матеріалів судової справи, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області виконало рішення суду в повному обсязі та здійснило з 20.01.2022 нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону № 796-ХІІ .

З наведеного слідує, що державний виконавець неправильно встановив фактичні обставини справи, не дав їм неналежну оцінку.

Даючи правову оцінку діям відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні спірної постанови про накладення штрафу, державний виконавець фактично вийшов за межі резолютивної частини рішення суду, зобов`язавши пенсійний орган здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням наступних змін розміру прожиткового мінімуму. Разом з тим, вказані вимоги не були предметом розгляду на час прийняття рішення суду у справі № 240/15292/22.

Водночас, колегія суддів зазначає, що для накладення зазначеного штрафу, законодавство передбачає установлення невиконання судового рішення без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення

Аналогічні праві висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №360/3573/20.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 31 травня 2021 року у справі №560/594/20 наголосив, що накладення штрафу за невиконання рішення суду жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів, однак, без наявності об`єктивних підстав - не може нівелювати Закон України № 1404-VIIІ.

Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, як зазначає апелянт, відповідно до пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.09.2009 за № 897/16913 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 №35), видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.

Статтею 63 Закону України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Виплата заборгованості, яка нарахована на виконання рішення суду у справі №240/15292/22, здійснюється саме за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Таким чином, відсутність безпосередньої виплати з державного бюджету коштів пенсіонеру та відсутність у резолютивній частині рішення суду обов`язку здійснювати обчислення доплати до пенсії, зі змінами пенсії в залежності від встановленого на кожен наступний рік на законодавчому рівні прожитковому мінімуму, поза межами спірних правовідносин не свідчить про протиправну бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як боржника.

Виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства та встановлених обставин справи у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною та скасування постанови від 15.01.2024 № ВП 71440480 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не дослідив всі фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (GarciaRuiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області від 15.01.2024 №ВП 71440480 про накладення штрафу в розмірі 5100 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.