Справа № 300/1258/24
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" квітня 2024 р. справа № 300/1258/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського апеляційного суду про визнання протиправним та скасування наказу №168-ос від 19.07.2022,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківського апеляційного суду (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос "Про внесення змін в наказ про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації".
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом відповідача від 11.04.2022 №83-ос його з 11.04.2022 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації, на період дії воєнного стану, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, до звільнення із військової служби. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022, внесені зміни у ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, де слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада. На виконання зазначеного закону наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос внесено зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос і викладено його в редакції, якою слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада. Як наслідок, в період з 19.07.2022 до 12.05.2023 нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу не здійснювалась.На думку позивача, такі дії відповідача, є протиправними, оскільки у ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Відповідно до цих приписів в ч. 1 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Відповідно, питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 26.02.2024 відкрив провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.13-14).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов (а.с.17-18), в якому представник зазначив про те, що19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни в ч. 3 ст. 119 КЗпП України і припинено нарахування оплати праці всім працівникам, які мобілізовані до ЗСУ, в тому числі і суддям. На підставі вказаних правових норм 19.07.2022 внесено зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос та констатовано, що за позивачем збережено лише місце роботи і посада, без суддівської винагороди. Стосовно позовної вимоги позивача щодо скасування наказу голови апеляційного суду №168-ос від 19.07.2022 зазначив, що відповідно до вимог ст. 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідачем у повній мірі виконано вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який прийнятий Верховною Радою України, має вищу юридичну силу, і його дія поширюється на всю територію та на всіх громадян країни. Оскільки правове регулювання питання гарантій для працівників на час виконання державних обов`язків не змінено, тому немає правових підстав для внесення змін чи скасування зазначеного наказу. Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (із змінами), статті 119 Кодексу законів про працю України, Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 Головою Івано-Франківського апеляційного суду видано наказ від 11.04.2022 №83-ос, згідно якого ОСОБА_1 з 11.04.2022 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації, на період дії воєнного стану, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, до звільнення із військової служби (а.с.5).
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022 внесені зміни у ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, де слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада.
На виконання зазначеного закону наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос внесено зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос і викладено його в редакції, якою слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада (а.с.9).
15.05.2023 відповідно до статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII(із змінами) та у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби, головою Івано-Франківського апеляційного суду винесено наказ № 87-ос про допущення з 15.05.2023 ОСОБА_1 до роботи на посаді судді Івано-Франківського апеляційного суду (а.с.8).
На звернення ОСОБА_1 від 31.01.2024 (а.с.6) про скасування наказу та виплату суддівської винагороди, відповідач листом від 15.02.2024 №0706/М-18/22/2024 повідомив позивача про те, що правове регулювання питання гарантій для працівників на час виконання обов`язків не змінено і кошторисом Івано-Франківського апеляційного суду на 2024 рік не передбачено коштів на виплату суддівської винагороди за 2022-2023 роки, тому немає правових підстав для внесення змін чи скасування наказу голови суду, а також здійснення нарахування та виплату суддівської винагороди за період з 19.07.2022 по 12.05.2023 (а.с.11).
З огляду на вищевстановлене, у період з 19.07.2022 до 12.05.2023 нарахування та виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 не здійснювалась.
На даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Суд зазначає, що уцій адміністративні справі, спір виник із прийняттям Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" на підставі якого і винесено головою Івано-Франківського апеляційного суду спірний наказ.
Відповідно до приписів статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ (далі - Закон № 1932-ХІІ) у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Згідно із частинами першою, третьою статті 17 Закону № 1932-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
До видів військової служби, згідно із частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація);мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який далі неодноразово продовжувався та триває по даний час.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент винесення наказу Про увільнення від роботи) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
19.07.2022 набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ, яким внесені зміни у КЗпП України, зокрема, у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Внаслідок зазначених змін, з 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом № 2352-ІХ) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, зберігається лише місце роботи і посада (без збереження середнього заробітку), та правові підстави для виплати вказаним працівникам з 19.07.2022 середнього заробітку відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній до внесення змін Законом № 2352-ІХ) відсутні.
Судом встановлено, що на підставі наказу від 11.04.2022№83-ос "Про увільнення судді ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації", позивача увільнено від роботи з 11.04.2022 у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації, на період дії воєнного стану, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, до звільнення із військової служби (а.с.5).
На виконання Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-ІХ, наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос внесено зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос і викладено його в редакції, якою слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада (а.с.9).
Відтак, на виконання спірного наказувідповідача від 19.07.2022 №168-осМал ОСОБА_2 з 19.07.2022 припинено виплату суддівської винагороди до 15.05.2023 (до моменту допущення ОСОБА_1 до роботи на посаді судді Івано-Франківського апеляційного суду згідно наказу голови Івано-Франківського апеляційного суду від 15.05.2023 №87-ос).
У контексті цієї спірної ситуації, суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Так, порядок виплати суддівської винагороди регламентується виключно Законом №1402-VІІ, що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України, в силу якої розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини другої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
При цьому, Законом № 1402-VIII перебачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, водночас перебування на військовій службі не є таким випадком.
При вирішенні цього спору суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №990/4/2, які полягають у наступному.
Під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії.
До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.
Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Держава своєю чергою забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Основного Закону України).
Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій. Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 зазначав: «Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу...Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо)...» (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
Суд при вирішенні цієї справи враховує також Рішення Конституційного Суду від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 у якому зазначено, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У Рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів.
У цьому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Застосований законодавцем у положенні частини десятою статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
З наведеного, суд констатує, що питання обрахунку, розміру та виплати суддівської винагороди унормовується виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ.
Крім того, Рада суддів України у пункті 1 рішення від 05.08.2022 №24 звернула увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, на те, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу.
Аналогічної позиції з даного питання притримується і Вища рада правосуддя. Так, на офіційному сайті ВРП (hcj.gov.ua) в розділі "Головна" за 28.12.2022 розміщена стаття "Суддям, які воюють, у повному обсязі має виплачуватись суддівська винагорода".
Також, з аналогічним зверненням щодо необхідності виплати суддівської винагороди суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на виконання рішення Ради суддів України від 05.08.2022 №24, до розпорядників бюджетних коштів органів судової влади, звернувся і XIX позачерговий З`їзд суддів України (рішення від 12.01.2023).
На переконання суду, з урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону № 1402-VIII над іншими нормами законодавства, суд дійшов висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2351-IX, яким внесені зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України в частині збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку, суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.
Таким чином, з огляду на те, що спірним наказом голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос внесено зміни до наказу від 11.04.2022 №83-ос і викладено його в редакції, якою слова зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток замінено словами зберігаються місце роботи і посада, внаслідок чого, в період з 19.07.2022 до 12.05.2023 нарахування та виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 не здійснювалась, суд уважає за необхідне, позовні вимоги задовольнити, визнати протиправним та скасувати наказ голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ос "Про внесення змін в наказ про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації".
Суд виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Відповідно дост.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, обрати спосіб захисту прав особи у сфері публічно-правових відносин від порушеньз боку суб`єктів владних повноважень, що не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства Українирішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а тому позов належить задовольнити.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України в частині судового збору розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ голови Івано-Франківського апеляційного суду від 19.07.2022 №168-ОС "Про внесення змін в наказ про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із призовом на військову службу по мобілізації".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Івано-Франківський апеляційний суд (ідентифікаційний код юридичної особи 42262052) адреса: вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.