Справа № 280/362/24
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

26 квітня 2024 року Справа № 280/362/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої (з урахуванням заяви про зміну предмету спору) позивач просить суд:

визнати протиправною та незаконною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у незвільнені ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою - ОСОБА_2 , яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 та звільнити молодшого сержанта ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з військової служби в запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду).

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 на посаді водія-електрика молодшого спеціаліста служби охорони державної таємниці. 20 листопада 2023 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 7 п.п. «г» ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Наявність вищезгаданих обставин підтверджується, тим фактом, що бабуся позивача ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду на підставі медичного висновку ЛКК №30 та Актом про встановлення факту догляду від 08.08.2023. 24 листопада 2023 року за результатами розгляду рапорту, позивачу повідомлено про відсутність підстав для звільнення на підставі абз. 8 пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ, хоча рапорт подавався за іншим абзацем відповідного пункту ст. 26 вищезгаданого закону. Не погоджуючись з діями посадових осіб військової частини, позивач звернувся з позовними вимогами про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії і просить задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.01.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

11 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_2 на позовну заяву. Відповідач зазначає, що позивачу достеменно відомий факт розгляду командиром військової частини НОМЕР_2 рапорту від 20.11.2023. Окрім того, у відповідь на адвокатський запит від 12.12.2023 № 12122301-вих, який поданий адвокатом Семенча А.І. в інтересах ОСОБА_1 , командиром військової частини НОМЕР_2 позивачу вдруге повідомлено про відсутність підстав для задоволення рапорту від 20.11.2023. З огляду на мотиви адміністративного позову, Позивача не задовольняє результат розгляду рапорту від 20.11.2023, а не відсутність розгляду вказаного рапорту. Отже, предмет спору відсутній. Військовою частиною НОМЕР_2 , під час розгляду рапорту позивача від 20.11.2023 встановлено, що документи, зібрані ОСОБА_3 для звільнення з лав ЗСУ, відповідають за своїм комплектом підставі для звільнення, передбаченій абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Таким чином, сержант ОСОБА_4 посилається у рапорті на підставу для звільнення, передбачену абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» помилково. Документи, у підтвердження такої підстави, ним не надані. Окрім того, перевіривши комплект наданих заявником документів, виявлено ряд недоліків, які у разі їх не виправлення, у випадку повторного звернення позивача з рапортом про звільнення вже на підставі абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не дадуть можливості звільнити його з даних підстав (висновок ЛКК від 17.07.2023 №30, копію якого додано до рапорту, не відповідає вимогам абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Військова частина НОМЕР_2 вважає, що адміністративний позов від 04.01.2024 б/н поданий ОСОБА_1 завідомо безпідставно, а позовні вимоги є не вмотивованими та такими що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.03.2024 задоволено заяву представника позивача про зміну предмету позову в адміністративній справі.

20 березня 2024 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Так, представник позивача вказує на те, що твердження відповідача з приводу того, що рапорт від 20.11.2023 розглянутий та ОСОБА_1 належним чином повідомлений про результати розгляду цього рапорту не відповідає дійсності та суперечить матеріалам. Відповідач не додав до матеріалів справи № 280/362/24 належних та достатніх доказів надання ОСОБА_1 відповіді на рапорт від 20.11.2023.

Відповідачем 21.03.2024 надано суду заперечення на відповідь на відзив у яких він зазначає про те, що позивач звертався до військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", який передбачає звільнення військовослужбовців з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. При цьому, позивач просив звільнити його з військової служби у зв`язку із необхідністю догляду за ОСОБА_2 та додавав до свого рапорту комплект документів, який за своєю суттю збирався ним для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, що передбачено абзацом 8 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". Під час розгляду рапорту позивача, командуванням військової частини НОМЕР_2 до позивача було доведена інформація про відсутність підстав для звільнення за абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Аналізуючи зібраний позивачем комплект документів, командування військової частини НОМЕР_2 звертало увагу позивача щодо невідповідності наданої на розгляд копії «Висновку ЛКК від 17.07.2023 №30», вимогам абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Висновок ЛКК від 17.07.2023 №30», наданий позивачем для звільнення його з військової служби, не дає підстав для звільнення на підставі абзацу 8 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", адже: 1) оформлений не закладом охорони здоров`я в розумінні ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII; 2) вік ОСОБА_2 більше 16 років; 3) ОСОБА_2 , не відноситься до особи з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу. Отже, підстави для звільнення позивача з військової служби на підставі абзаців 7-8 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", відсутні. Окрім того, позивачем не надано відповідачу документів у підтвердження відсутності інших осіб окрім нього, які могли б доглядати за ОСОБА_2 . Військова частина НОМЕР_2 акцентує увагу суду на тому, що позивач не звертався до відповідача із рапортом про звільнення його на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому підстави вважати наявність бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо не звільнення позивача на підставі вказаної норми Закону, відсутні. З тієї ж причини, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частини зобов`язання військової частини розглянути рапорт позивача (який він не подавав на розгляд).

Ухвалою суду від 10.04.2024 про витребування доказів витребувано у Військової частини НОМЕР_2 докази розгляду та прийняття управлінського рішення командуванням військової частини НОМЕР_2 за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 20.11.2023 про звільнення з військової служби, а також докази доведення такого рішення до відома ОСОБА_1

12 квітня 2024 року представником позивача надані до суду додаткові пояснення по справі в яких представник вказує, що позивач звертався до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. У Висновку ЛКК №30 від 17.07.2023 вказано, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, як невиліковно хвора особа, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговатись. На даний момент стан здоров`я ОСОБА_2 значно погіршився. ОСОБА_1 до рапорту про звільнення додавався Висновок ЛКК №30 від 17.07.2023 року. Вказаний Висновок містить шість заповнених пунктів: (1) Прізвище, ім`я, по батькові особи (за наявності); (2) Дата народження; (3) Місце проживання особи; (4) діагноз (назва захворювання); (5) рекомендовано соціальні послуги: постійного стороннього догляду. У документах доданих до рапорту міститься Акт встановлення факту догляду №20 від 08.08.2023. У пункті 4 вказаного вище Акту вказано, що підставою для здійснення догляду є висновок ЛКК від 17.07.2023.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 18.04.2024 продовжено відповідачу строк виконання ухвали суду від 10.04.2024 про витребування доказів.

На виконання ухвал Запорізького окружного адміністративного суду від 10.04.2024 та 18.04.2024 відповідачем 22.04.2024 надано до суду витребувані докази.

Згідно з положеннями статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 ст. 262 КАС України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копію паспорта громадянина України Серії НОМЕР_4 , виданим Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області.

06 червня 2022 року ОСОБА_1 призвано на військову службу на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію».

Позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 12.06.1987 його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_7 , згідно свідоцтва про народження від 25.07.2000, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, серії НОМЕР_5 .

Актом встановлення факту здійснення догляду від 08.08.2023 № 20 Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради встановлено факт здійснення догляду ОСОБА_1 за ОСОБА_2 на підставі висновку ЛКК від 17.07.2023 № 30.

Згідно висновку ЛКК від 17.07.2023 № 30, виданого ФОП ОСОБА_8 , ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, як невиліковно хвора особа, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися. Висновок підписано Головою та двома членами ЛКК.

22 листопада 2023 року позивачем подано командиру Військової частини НОМЕР_2 рапорт від 20.11.2023 в якому ОСОБА_1 просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення на підставі абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. До рапорту додано: копію військового квитка ОСОБА_1 , копію паспорта ОСОБА_1 , копію РНОКПП ОСОБА_1 , копію паспорта ОСОБА_2 , копію РНОКПП ОСОБА_2 , копію Свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копію Свідоцтва про народження ОСОБА_9 , копії паспорта ОСОБА_6 , копію РНОКПП ОСОБА_6 , копію висновку ЛКК, копію Акту встановлення факту догляду, довідку про захворювання ОСОБА_6 , довідку про склад сім`ї.

На рапорт позивача листом від 24.11.2023 № 3695 відповідачем повідомлено, що підстави для звільнення за абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні. У випадку звернення з рапортом про звільнення на підставі абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» необхідно звернути увагу на копії документів, які додаються на підтвердження наявності такої підстави, а саме на копію висновку ЛКК від 17.07.2023 № 30, який не відповідає вимогам абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України, встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Статтею 65 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону, яким є Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу"(далі - Закон № 2232-XII).

Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 за призовом під час загальної мобілізації.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу" (далі - Закону№2232-ХІІ).

Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану:

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Разом з тим, відповідно до ч.7 статті 26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо бездіяльності відповідача при розгляді рапорту про звільнення його із військової служби, суд зауважує про таке.

За наявності передбачених законом підстав звільнення можливо на будь-якому етапі проходження військової служби.

З вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах на звільнення з військової служби зазначаються:

1) підстави звільнення з військової служби;

2) думка військовослужбовця щодо бажання/небажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

3) районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Розглянутим, на переконання суду, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Отже, наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Як з`ясовано судом, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із оскарженням бездіяльності відповідача, яка полягає у незвільнені позивача з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 22.11.2023 позивачем подано командиру Військової частини НОМЕР_2 рапорт від 20.11.2023 про звільнення на підставі абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідач у заявах по суті спору посилається на те, що у рапорті від 20.11.2023 позивач як на підставу звільнення з військової служби посилався на положення абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи), надавши пакет документів, який не підтверджує вказану підставу, а не на абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та взагалі не звертався до відповідача із рапортом про звільнення його на підставі положень пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З цього приводу суд вважає за необхідне наголосити на тому, що рапорт від 20.11.2023 містить, окрім посилання на відповідний номер структурної одиниці нормативного акту, ще й виклад змісту відповідної норми, а саме - «у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд» та обставин якими підтверджується наявність відповідної підстави - потреба у постійному сторонньому догляді ОСОБА_2 .

На переконання суду, в такому випадку, наявність помилкового посилання у рапорті від 20.11.2023 на невірний номер абзацу пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» жодним чином не впливає на визначення підстави на підставі якої позивач просив звільнити його з військової служби.

Окрім того, Положенням передбачено зазначення у рапорті про звільнення підстави такого звільнення, але не вимагається посилання на конкретну структурну одиницю правової норми, яка є підставою, для звільнення, що на переконання суду є логічним з огляду на можливу відсутність у військовослужбовця змоги отримати правову допомогу.

Вказаний рапорт розглянуто відповідачем та 24.11.2023 повідомлено позивачу про відсутність підстав його звільнення на підставі абзацу 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Проте, як встановлено судом зі змісту листа від 24.11.2023 № 3695 відповідачем, також, розглянуто та надано правову оцінку доданим до рапорту документам на їх достатність для звільнення позивача на підставі абзацу 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за результатами якого повідомлено про невідповідність висновку ЛКК від 17.07.2023 № 30 вимогам абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд погоджується з доводами відповідача з приводу того, що з огляду на обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 не погоджується саме з обґрунтованістю відповіді на рапорт від 20.11.2023 наданої листом від 24.11.2023 № 3695, а не нерозглядом рапорту.

Таким чином, з огляду на наведене суд доходить висновку, що рапорт ОСОБА_1 від 20.11.2023 розглянутий належним чином із прийняттям відповідного рішення за результатами розгляду.

Верховний Суд 11 вересня 2023 року у справі №420/14943/21 (адміністративне провадження №К/990/8225/23) сформулював правовий висновок про те, що критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять легітимну основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих заявником документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення суб`єкта владних повноважень; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, що не ґрунтуються на нормах права.

Дослідивши лист Військової частини НОМЕР_2 від 24.11.2023 № 3695 суд не знаходить підстав які б свідчили про його невідповідність наведеним критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.

Щодо фактичних підстав для звільнення позивача з військової служби суд зазначає наступне.

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за його бабусею ОСОБА_2 , позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена висновком ЛКК, який позивач долучив до рапорту, та Актом встановлення факту здійснення догляду від 08.08.2023 № 20 Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради.

З цього приводу, суд вважає, за необхідне зауважити, що ані до рапорту від 20.11.2023, ані до позовної заяви позивачем не додано доказів родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження не підтверджуються факт того, що донька ОСОБА_2 ОСОБА_7 та матір позивача ОСОБА_6 є однією й тією ж особою, а також, факт зміни ОСОБА_7 прізвища.

У висновку ЛКК від 17.07.2023 № 30 вказано про те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, як невиліковно хвора особа, яка не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися.

Відповідач у заявах по суті спору вказує на те, що висновок ЛКК від 17.07.2023 №30 не може бути підставою для звільнення позивача з військовою служби, оскільки він оформлений не закладом охорони здоров`я, вік ОСОБА_2 більше 16 років та ОСОБА_2 не відноситься до осіб з інвалідністю внаслідок психічного розладу.

З цього приводу суд зазначає, що правовий висновок відносно вказаного питання висловлений Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №120/1909/23, у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 420/16689/23, який враховується судом згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при розгляді цієї справи.

Зокрема, серед іншого, Верховним Судом у вказаних рішеннях зазначено, що визначення терміну "медичний висновок" наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України "Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я" від 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 № 705, термін "медичний висновок" вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У пункті 3 розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін "медичний висновок" визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

У свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Стосовно повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, Верховний Суд зазначив таке.

Положенням № 1317 визначено процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

Суд враховує, що поняття "сторонній догляд" не є тотожним поняттю "постійний догляд", позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге - тривалість такого догляду.

Отже, поняття "постійний догляд" передбачає безперервний догляд, який надається особі, яка не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, безперервно, постійно.

В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу III цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:

1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;

2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;

3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;

4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу IV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:

форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві";

висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі".

Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 09.03.2021 № 407, висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859. Висновок призначений для надання до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих органів міської, міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, або до структурного підрозділу, що визначений договором про співробітництво територіальних громад для вирішення питання призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.

У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).

Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 "Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання", в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Верховний Суд зазначив про недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

В той же час Верховний Суд в п. 66 постанови від 11 квітня 2024 року у справі № 420/16689/23 чітко резюмував, що з аналізу повноважень медико-соціальної експертної комісії, передбачених Положенням № 1317, необхідно дійти висновку про те, що саме медико-соціальна експертна комісія визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

У той же час щодо осіб, які не відносяться до цих категорій (тобто не є інвалідами), але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то Верховний Суд зробив висновок, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою N 080-2/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг. Крім того, лікарсько-консультативні комісії також вправі надавати висновок щодо потреби постійного стороннього догляді за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (наказ МОЗ від 31.07.2013 № 667).

Таким чином із вищевикладеного суд доходить висновку, що Закон № 2232-XII встановлює загальну правову норму, яка передбачає коло документів і перелік органів, які можуть підтверджувати відповідні обставини (необхідність постійного стороннього догляду за особою). Зі свого боку приписи постанови Кабінету Міністрів України та інших правових актів розмежовують повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок.

Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 містить відтиск штампу та засвідчений печаткою ФОП ОСОБА_8 .

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII, надавачами медичних послуг є заклади охорони здоров`я всіх форм власності та фізичні особи - підприємці, які одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та уклали договір про медичне обслуговування населення з Уповноваженим органом.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ФОП ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_6 ) видами діяльності підприємця є: 86.10 Діяльність лікарняних закладів (основний); 86.21 Загальна медична практика; 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах.

За даними Ліцензійного реєстру МОЗ України з медичної практики, ФОП ОСОБА_8 має діючу ліцензію на провадження господарської діяльності на роботи «Загальна практика - сімейна медицина, мол. Сестринська справа».

З огляду на викладене, враховуючи положення Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189, висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 видано уповноваженою лікарсько-консультативною комісією.

Водночас, судом встановлено, що висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 складено не за формою № 080-2/о (Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, внаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі).

Суд зазначає, що згідно з пунктом 12 Інструкції № 407 особам, яким встановлено інвалідність безстроково, висновок видається безстроково. Особам, яким інвалідність встановлена на певний строк, висновок видається на строк не більше ніж до завершення строку встановлення їм інвалідності, але не менше ніж на 12 місяців. Іншим категоріям осіб висновок видається на 12 місяців з дати видачі (пункт 12 Інструкції № 407).

Висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 не містить строку на який його видано.

Оскільки позивачем ініційовано остаточне звільнення з військової служби та висловлено небажання проходити військову службу навіть у військовому резерві, а висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 не містить строку дії, але не може діяти довше 12 місяців з дати видачі, суд доходить висновку про те, що висновок ЛКК від 17.07.2023 № 30 не може бути підставою для звільнення позивача з військової служби.

Що ж до Акту встановлення факту здійснення догляду від 08.08.2023 № 20 Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради суд критично оцінює встановлений у ньому факт постійного догляду ОСОБА_1 за ОСОБА_2 оскільки, як встановлено з копії військового квитка серії НОМЕР_7 позивач з 06.06.2022 перебуває на військовій службі. Також, в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду представником позивача повідомлено, що позивач цілодобово знаходиться на передових позиціях оборони та безпосередньо приймає участь у бойових діях. З огляду на вказане позивач не міг здійснювати постійного догляду за ОСОБА_2 .

Суд також зазначає, що відповідно до абз. 8 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» необхідною умовою звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду є відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідно до частини першої статті 202 Сімейного кодексу України (далі - СК України), повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про народження від 25.07.2000, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, серії НОМЕР_5 , згідно якої ОСОБА_2 має доньку ОСОБА_7 .

Доказів відсутності інших дітей чи осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 або про неможливість ОСОБА_7 здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю матеріали справи не містять.

З приводу довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.07.2023 № 012924 суд зазначає, що за змістом вказаної довідки неможливо встановити зазначені у ній відомості стосуються складу сім`ї чи зареєстрованих у відповідному житловому приміщенні/будинку.

Окрім того, абзацом 1 ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Члени сім`ї - особи, яка перебуває у шлюбі із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, та діти зазначеного суб`єкта до досягнення ними повноліття - незалежно від спільного проживання із суб`єктом; будь-які особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (абз. 16 ч. 1 ст.1 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII "Про запобігання корупції").

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Суд зауважує, що за даними Акту встановлення факту здійснення догляду від 08.08.2023 № 20 з ОСОБА_2 нібито спільно проживає ОСОБА_1 проте у довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.07.2023 № 012924 відомості щодо позивача відсутні.

З огляду на викладене, враховуючи наявність суперечностей у наданих до позовної заяви доказах у суду наявні сумніви у достовірність Акту встановлення факту здійснення догляду від 08.08.2023 № 20 та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.07.2023 № 012924 як доказів у справі у зв`язку із чим суд відхиляє їх.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації через сімейні обставини, а саме, у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 .

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII з наданням належних доказів на підтвердження факту необхідності постійного догляду за даною особою.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Положеннями ст.13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень ч. 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що В даній справі позивач не довів належними та достатніми доказами наявність у нього підстав на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», заявлені позовні вимоги не знайшли своє підтвердження матеріалами справи, відповідно є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 26 квітня 2024 року.

Суддя О.О. Артоуз