Справа № 420/27470/23
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/27470/23

Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.

Дата і місце ухвалення 22.12.2023р., м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А.І.

- Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення командира військової частини НОМЕР_1 , яке викладено у листі № 2044 від 08.09.2023 року, яким припинено просування по команді рапорту від 29.08.2023 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 передати рапорт позивача по команді для розгляду рапорту від 29.08.2023 року по суті, командиром вiйськової частини НОМЕР_2 , як вишестоящему начальнику;

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданої останньому скарги від 13.09.2023 року представника ОСОБА_1 , адвоката Марченко В.В. на рішення командира військової частини НОМЕР_1 , яким відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 розглянути та прийняти рішення по суті скарги від 13.09.2023 року, що була подана представником ОСОБА_1 , адвокатом Марченко В.В. на рішення командира військової частини НОМЕР_1 стосовно протиправної відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначив, що за положеннями пункт "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" потреба, зокрема батьків, у постійному догляді підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. З огляду на зазначене апелянт вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи безпідставно застосував підзаконний акт, а саме, постанову КМУ № 413 від 20.08.2014 р., яка суперечить закону, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт вважає, що він надав всі визначені законом документи для прийняття рішення про звільнення його з військової служби.

На думку апелянта, судом першої інстанції також невірно встановлені обставини справи, а саме що скарга на рішення командира військової частини НОМЕР_1 стосовно протиправної відмови в задоволенні рапорту ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами була подана на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 надіслана на електронну адресу Військової частини НОМЕР_1 та була отримана безпосередньо Військовою частиною НОМЕР_1 . Апелянт зазначив, що у відповідачів відсутня електронна адреса, а електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яку була спрямована скарга, належить до "Контактів Сил територіальної оборони ЗСУ", з огляду на викладене апелянт вважає, що така скарга була адресована вищестоящому керівнику, а тому хибним є висновок суду про те, що представником позивача скаргу було подано безпосередньо на електронну пошту суб`єкта оскарження - військової частини НОМЕР_1 .

Також апелянт у поданій апеляційній скарзі висловив заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 22 грудня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про повернення відповідачам відзивів по справі № 420/27470/23, посилаючись на те, що вказані процесуальні документи подані від імені осіб, які не має процесуальної дієздатності. Також апелянт вважає, що відповідача були подані відзиви з пропуском строку, встановленого судом.

З огляду на викладене позивач просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 року та прийняти по справі нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Згідно статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, тому розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом у військовій частині НОМЕР_1 .

29 серпня 2023 року ОСОБА_1 через адвоката Марченко В.В. засобами електронного зв`язку направив до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в якому просив клопотати перед вищестоящим командуванням про звільнення його з військової служби через сімейні обставини, а саме, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його хворою матір`ю, ОСОБА_2 . У підтвердження наявності вказаних обставин позивач разом із рапортом надав копію медичного висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб, копії паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , копії ідентифікаційних кодів ОСОБА_2 та ОСОБА_1

08 вересня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 листом № 2044 повідомлено ОСОБА_1 про відмову у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби.

Не погоджуючись з вказаним рішенням командира військової частини НОМЕР_1 , представник ОСОБА_1 - адвокат Марченко В.В. 13.09.2023 року подав засобами електронного зв`язку на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 скаргу.

14 вересня 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 листом № 2110 надано відповідь та повідомлено, що в результаті проведення службової перевірки встановлено, що під час розгляду рапорту порушень законодавства не виявлено, тому скаргу розглянуто, задоволенню скарга не підлягає.

Вважаючи протиправною відмову у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби, а також протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду його скарги від 13.09.2023 року, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що у порушення вимог п. 14.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, рапорт від 29 серпня 2023 року був надісланий ОСОБА_1 через адвоката Марченко В.В. засобами електронного зв`язку, без надання оригіналів документів, що підтверджують підставу звільнення. Також суд вказав на наявність розбіжностей у зазначенні імені матері позивача у наданих ним документах, а саме: ім`я у копії паспорту, який виданий ОСОБА_2 , копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копії РНОКПП відрізняється від її імені у рішенні ЛКК № 197 від 04.08.2023 року, та визнав обґрунтованими доводи відповідачів про неможливість встановити суб`єкта реалізації права на отримання стороннього догляду та простежити наявність сімейних зв`язків між військовослужбовцем та особою, яка реалізує своє соціальне право.

Крім того суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на рішення ЛКК № 197 від 04.08.2023 року, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, як на підставу для звільнення зі служби, оскільки, як зазначив суд, для вирішення питання про звільнення військовослужбовця зі служби може прийматися до уваги рішення ЛКК, прийняте відносно особи віком до 18 років, яка потребує стороннього догляду, як то передбачено постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" від 12.06.2013 року №413.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що наданий позивачем висновок (заключення) лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я не є належним підтверджуючим документом для звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", а тому, на думку суду, приймаючи рішення, про відмову у звільненні позивача з військової служби, військова частина НОМЕР_1 діяла обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданої скарги від 13.09.2023 року, суд першої інстанції вказав, що така скарга була надіслана на електронну адресу військової частини НОМЕР_1 та була отримана безпосередньо військовою частиною НОМЕР_1 , а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду скарги від 13.09.2023 року.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною 3 цієї статті визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені випадки та підстави звільнення осіб з військової служби.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення).

Пунктом 12 Положення визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно п. 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до п. 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Звертаючись у серпні 2023 року із рапортом про звільнення з військової частини, представник ОСОБА_1 , в якості підстави такого звільнення, посилався на положення абз. 4 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме, на наявність таких сімейних обставин, як необхідність постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Так, за нормами абз. 4 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час дії воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

В свою чергу, як вбачається з викладеної у листі від 08.09.2023 року № 2044 відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, командир військової частини НОМЕР_1 , вирішуючи питання про звільнення позивача зі служби, надавав оцінку іншим, ніж заявлено позивачем підставам для такого звільнення, а саме, підставам, передбаченим абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Слід звернути увагу, що згідно положень абз. 8 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Однак така підстава для звільнення позивачем не заявлялась.

Вказане свідчить про те, що відповідач самостійно, безвідносно до змісту рапорту позивача, визначив правову підставу для звільнення позивача та надав оцінку саме такій самостійно визначеній підставі для звільнення позивача, що є недопустимим.

При цьому в обґрунтування відмови у задоволенні рапорту про звільнення позивача, командир військової частини НОМЕР_1 посилався на те, що рішення ЛКК № 197 від 04.08.2023 року не є достатньою підставою для застосування зазначеного вище положення ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та не підтверджує відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. З огляду на зазначене позивачу було запропоновано надати документи, які б засвідчували факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , документальне підтвердження здійснення такого догляду саме ОСОБА_1 .

Таким чином, зміст оскаржуваної відмови у задоволенні рапорту свідчить про те, що командир військової частини НОМЕР_1 фактично не здійснив розгляд поданого представником ОСОБА_1 рапорту по суті, оскільки не дослідив та не надав оцінки заявленим саме позивачем підставам для його звільнення, передбаченим абз. 4 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім того саме по собі посилання відповідача на те, що рішення ЛКК № 197 від 04.08.2023 року не є достатньою підставою для застосування положень ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить про неналежне обґрунтування прийнятого рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі (…) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно практики Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Suominen v. Finland», заява № 37801/97, пункт 36), орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень; принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Отже, критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Крім того Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертав увагу на те, що фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним «маркером» того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України.

У постанові від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 сформульовано правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні; неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень; принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений, зокрема у постановах від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 16 березня 2023 року у справі № 160/18668/2 та від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22, згідно якого невмотивованість та неналежна обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень є достатньою підставою для визнання такого рішення протиправним.

В даному випадку рішення командира військової частини НОМЕР_1 , як суб`єкта владних повноважень, фактично не містить належної мотивації та обґрунтування відмови позивачу у звільненні його з військової служби з підстав, визначених ним у поданому рапорті, а тому не може вважатись таким, що відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, та є протиправним.

Колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції при вирішенні справи по суті не звернув увагу на вказані обставини та безпідставно вдався до правової оцінки доводів представників відповідачів, які не були покладені в основу прийнятого рішення, а були викладені у відзивах на позов, що призвело до неправильного вирішення справи.

У поданому позові ОСОБА_1 просив суд зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 передати рапорт позивача від 29.08.2023 року по команді для його розгляду по суті командиром вiйськової частини НОМЕР_2 , як вишестоящим начальником.

В свою чергу за встановлених в ході розгляду справи обставин фактичного не розгляду поданого представником позивача рапорту по суті командиром військової частини НОМЕР_1 , до повноважень якого відноситься розгляд викладеного у рапорті питання, та необхідність дотримання принципу розгляду рапорту по команді, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для виходу за межі позовних вимог ОСОБА_1 згідно ст. 9 КАС України та обрання такого способу захисту порушених прав, як зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути поданий представником ОСОБА_1 рапорт від 29.08.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, який, на думку суду, є належним за вказаних обставин.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданої 13.09.2023 року представником ОСОБА_1 скарги на рішення командира військової частини НОМЕР_1 , яким відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 у звільненні з військової служби за сімейними обставинами, колегія суддів зазначає наступне:

Як встановлено в ході розгляду даної справи, 13 вересня 2023 року адвокатом позивача - ОСОБА_3 на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 була направлена скарга на рішення командира військової частини НОМЕР_1 , адресована командиру військової частини НОМЕР_2 . Зазначена електронна адреса, як зазначає сам позивач, належить до "Контактів Сил територіальної оборони ЗСУ".

В свою чергу з відповіді військової частини НОМЕР_3 від 13.10.2023 року на запит адвоката Марченка В.В., вбачається, що офіційна електронна адреса військової частини НОМЕР_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Докази направлення скарги безпосередньо на адресу військової частини НОМЕР_2 та отримання її зазначеною військовою частиною в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що командиром військової частини НОМЕР_2 допущено бездіяльність по розгляду поданої представником позивача скарги.

За положеннями ст. 110-111 Дисциплінарного статуту ЗСУ, усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:

прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;

незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції.

Відповідно до ст. 115 Дисциплінарного статуту ЗСУ, вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

За положеннями ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Крім того цією нормою визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Зазначеними законодавчими нормами передбачено, що скарга на рішення, дії чи бездіяльність посадової особи розглядається безпосереднім командиром (начальником) цієї особи, дії якої оскаржують, та не може бути розглянута безпосередньо тією особою, дії якої оскаржуються.

За інформацією військової частини НОМЕР_3 , безпосереднім начальником командира військової частини НОМЕР_1 є командир військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_4 .

В даному випадку командиром військової частини НОМЕР_1 не було дотримано зазначених вище норм Дисциплінарного статуту ЗСУ та Закону України «Про звернення громадян» та не направлено скаргу представника позивача для розгляду уповноваженій особі - командиру військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином подана представником позивача скарга не була розглянута відповідним суб`єктом, до повноважень якого віднесено її розгляд, і у такому випадку належним способом захисту прав особи було б зобов`язання військової частини НОМЕР_1 направити подану скаргу для розгляду командиру військової частини НОМЕР_2 .

Однак, колегія суддів враховує, що подання представником позивача скарги на рішення командира військової частини НОМЕР_1 було обґрунтовано протиправністю та надуманістю, на думку позивача, рішення про відмову у звільненні з військової служби.

За положеннями ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Подання скарги є адміністративним способом оскарження протиправного, на думку особи, рішення, дії чи бездіяльності та поновлення порушених прав. Ще одним способом поновлення порушених прав є судове оскарження рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якому може передувати їх адміністративне оскарження.

В даному випадку позивач вже реалізував своє право на оскарження рішення командира військової частини НОМЕР_1 в судовому порядку, що виключає можливість його адміністративного оскарження в порядку підлеглості.

Підсумовуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що оскільки судом вже надана правова оцінка оскаржуваному рішенню командира військової частини НОМЕР_1 , розгляд командиром військової частини НОМЕР_2 поданої представником позивача скарги від 13.09.2023 року на вказане вище рішення є недоцільним, а тому підстави для задоволення вимог позивача про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_2 розглянути та прийняти рішення по суті скарги від 13.09.2023 року відсутні.

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що виразилось у прийнятті до розгляду відзиву відповідача, поданого неуповноваженою на те особою.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями ст. 55 КАС України, юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Судом встановлено, що відзив на позовну заяву від імені військової частини НОМЕР_2 подано та підписано юрисконсультом юридичної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 , на підтвердження повноважень якого до суду надано витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.09.2023 року № 230, згідно якого молодшому лейтенанту ОСОБА_6 наказано представляти інтереси військової частини НОМЕР_2 в порядку самопредставництва з усіма належними повноваженнями, зокрема, у судах будь-якої інстанції по всіх категоріях справ з усіма правами, які надано, зокрема, відповідачу. В свою чергу належних і достатніх доказів на підтвердження повноважень ОСОБА_5 на представництво інтересів військової частини чи доказів про наявність у вказаної особи права на вчинення дій в порядку самопредставництва надано не було.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того частиною 3 статті 317 КАС України визначено випадки, коли порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Наведені апелянтом доводи щодо порушення норм процесуального права не відносяться до обов`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції. Крім того допущені судом першої інстанції процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції з цих причин. Однак, судом апеляційної інстанції встановлені інші підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції, а також до суду апеляційної інстанції судовий збір не сплачувався, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення командира військової частини НОМЕР_1 , викладене у листі від 08 вересня 2023 року № 2044, про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 29.08.2023 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 29.08.2023 року та прийняти відповідне рішення за наслідком його розгляду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 25 квітня 2024 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова