Справа № 120/994/24
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 квітня 2024 р. Справа № 120/994/24

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Ладижинської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій відповідача щодо відмови у призначенні виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі. Зокрема, позивач наголошує, що повернення до покинутого місця проживання на території, включених до переліку територій, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації не може позбавляти його права на продовження виплати, у випадку повторного виїзду з такої території.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому вказав, що позивач був знятий з обліку у зв`язку з поверненням до покинутого місця постійного проживання, а така виплата продовжується лише у випадку, якщо особі станом на 01.08.2023 року було призначено таку допомогу.

До суду надійшов не передбачений у цій категорії справ процесуальний документ, а саме, відповідь на відзив, у якій позивач наголошує, що повторне переміщення до мирних регіонів не позбавляє його права на призначення йому відповідної виплати.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд встановив наступне.

Позивач перебував на обліку з 29.04.2022 року по 23.05.2023 року як внутрішньо переміщена особа у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та отримував допомогу на проживання.

У кінці травня 2023 року позивач повернувся до покинутого місяця проживання в смт. Нововоронцовка, Бериславського району Херсонської області, у зв`язку з чим, йому було припинено отримання допомоги на проживання.

Надалі, позивач перемістився з смт. Нововоронцовка, Бериславського району Херсонської області до с. Губник Ладижинської ТГ Вінницької області.

28.08.2023 року позивач став на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою ВПО № 535-.

Позивач звернувся до Управлінні праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради із заявою про надання йому допомоги на проживання як внутрішньо перемішеній особі.

Рішенням Т123-1 від 31.08.2023 року, сформованим Єдиною інформаційною системою соціальної сфери, відмовлено у призначення допомоги, оскільки позивач раніше звертався за призначення такої допомоги.

Окрім того, листом Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради від 16.10.2023 року № 06/960 повідомлено, що позивачеві відмовлено у призначенні такої допомоги, оскільки така призначається особам з 01.08.2023 року, які вперше звернулися за такою виплатою. Натомість, позивач у період з 29.04.2022 року по 23.05.2023 року одержував допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (ч. 2 ст. 1 Закону № 1706-VII).

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частиною 1 статті 5 Закону № 1706-VII визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

За приписами частини першої статті 9 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно із частинами другою та третьою статті 7 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

20.03.2022 року КМУ прийнято постанову № 332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам", якою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 332).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 332 цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.

Пунктом 2 Порядку № 332 (у редакції, чинній на момент призначення позивачці виплати допомоги на проживання вперше) передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка", затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

За приписами пункту 3 Порядку № 332 допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану.

Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 р. включно, надається починаючи з березня 2022 року.

Допомога не надається внутрішньо переміщеним особам, які були обліковані як внутрішньо переміщені особи до 24 лютого 2022 р. у регіонах, що не включені до переліку, зазначеному в абзаці першому пункту 2 цього Порядку, за винятком осіб, які отримували щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

01.08.2023 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 31.07.2023 №789 "Про внесення змін до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам".

Так, пунктом 3 цього Порядку у вищезазначеній редакції передбачено, що з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога призначається на кожного члена сім`ї (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

Принагідно, суд зазначає, що постановою КМУ № 709 саме з 01.08.2023 року введено чіткі темпоральні обмеження щодо періоду виплати допомоги ВПО.

Разом з тим, цією постановою передбачено і пролонгацію виплати на 6-ти місячний термін допомоги на проживання. Так, п. 1 постанови КМУ № 709 регламентовано, що з 1 серпня 2023 р. виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, а також особам, у яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, зруйноване або непридатне для проживання житлове приміщення та яким допомогу було призначено відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам" (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418), продовжується автоматично на один шестимісячний період.

Окрім того, абз. 5 цього пункту установлено, що з 1 серпня 2023 року виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам не продовжується особам, які повернулися до покинутого місця проживання на територіях, включених до переліку територій, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Суд наголошує, що цієї нормою було установлено не фактичне припинення виплати, а її тимчасову не виплату для осіб, які повернулися до покинутого місця проживання та фактично там проживають.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується її учасниками позивач перебував на обліку з 29.04.2022 року по 23.05.2023 року як внутрішньо переміщена особа у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.

При цьому, перебуваючи на обліку як внутрішньо переміщена особа, позивач отримував допомогу за фактичним місцем проживання

Матеріалами справи підтверджується, що позивач був знятий з обліку як внутрішньо переміщена особа, у зв`язку із поверненням до покинутого постійного місця проживання (за виробничою необхідністю) та, відповідно, виплату допомоги на проживання припинено.

Однак, у зв`язку із загостренням бойових дій за місцем постійного проживання у смт Воронцовка, Бериславського р-ну Херсонської обл. повторно перемістився до с. Губник Ладижинської ТГ.

Судом встановлено, що позивач перебував на обліку як внутрішньо-переміщена особа у с. Губник Ладижинської ТГ у період з 28.08.2023 року до 26.10.2023 року.

Суд зауважує, що на момент звернення позивача до відповідача за призначенням допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі у зв`язку з його повторним переміщенням діяли приписи п. 5 Порядку № 332, згідно з якими допомога призначається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися (повторно перемістилися) з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Положеннями Порядку № 332 не передбачено такої підстави для відмови у призначені допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, як відсутність повторного переміщення.

Крім того докази, надані позивачем про проживання за місцем реєстрації, прямо свідчать про його переміщення з тимчасово окупованої російською федерацією території України, територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Інформація про території, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, є складовою частиною переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Мінреінтеграції.

Так, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України з 22.12.2022 року № 309, вся територія Нововоронцовської селищної територіальної громади Бериславського району Херсонської області за винятком с. Осокорівка є територією на якій ведуться бойові дії.

При цьому, будь-яких додаткових умов щодо призначення допомоги внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися повторно, в зазначеній редакції Порядку № 332, яка діяла з 01.08.2023 року не міститься.

Відтак, особа, яка перемістилася повторно має право на встановлення їй допомоги на проживання.

Окрім того, суд зауважує, що зняття з місця реєстрації не є підставою для відмови у виплаті такої допомоги, оскільки виплата допомоги мала здійснюватися за місцем обліку особи.

Відтак, позивач, у контексті спірних правовідносин має юридичне право на отримання вищезазначеної допомоги за період фактичного проживання в с. Губник Ладижинської ТГ.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що належним способом захисту прав позивача визнання протиправним та скасування рішення Управління та соціального захисту населення Ладижинської міської ради № Т123-1 від 31.08.2023 року.

Натомість відмова відображена у листі від 16.10.2023 року містить лише інформаційний характер та дублює положення, відображені у рішенні.

При вирішенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 року у справі № 640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд наголошує, що відповідно до положень п. 22 Порядку № 332 у редакції Постанови КМУ № 709 з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України "по верифікацію та моніторинг державних виплат"

Верифікація здійснюється шляхом перевірки інформації, наданої уповноваженою особою, з урахуванням даних, що обробляються стосовно них в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу, на відповідність вимогам, визначеним у цьому Порядку.

Як слідує із аналізованих у цьому рішенні правових норм, призначення виплати відбувається за встановленою процедурою, яка включає й уточнення даних про внутрішньо-переміщену особу та перевірку відповідних правових підстав.

Окрім того, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закон.

Оскільки відповідач безпідставно відмовив позивачеві, суд, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, в контексті спірних правовідносин може лише зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 30.08.2023 року з урахуванням висновків суду, вказаних у цьому рішенні, за результатом чого прийняти відповідне рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради (вул. Процишина, буд. 91, м. Ладижин, Вінницька обл., ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Ладижинської міської ради № Т123-1 від 31.08.2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги переміщеним особам на проживання.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.08.2023 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович