Справа № 120/14828/23
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14828/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало Павло Ігорович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

18 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Литвин Д. С.,

представника позивача - Юрченка Т.П.

представників відповідача - Обревко Т.П., Худякової Н.Б.

представника третьої особи - Чайки В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - фізична особа-підприємець - ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - фізична особа-підприємець - ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 про накладення штрафу в розмірі 67000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 26 липня 2023 року № ЦЗ-77/ВІ/а-2 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 67000,00 грн за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги, що факт вчинення позивачкою порушення законодавства про працю підтверджується належним, достовірним й достатнім документом, яким є акт фактичної перевірки ДПС, а тому уповноваженою особою Міжрегіонального управління прийнято правомірну постанову про накладення на позивачку штрафу.

Позивач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку. Зокрема, звернув увагу, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю", якою, серед іншого, внесено зміни до Порядку № 509, в тому числі в частині можливості накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю. Тобто акт фактичної перевірки ГУ ДПС у Вінницькій області від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ не є належним та допустимим документом, на підставі якого відповідач міг прийняти рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку з 27.06.2007 за КВЕД "47.19. Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах".

В період з 01.07.2018 до 31.12.2021 позивачка знаходилася на спрощеній системі оподаткування, від якої відмовилася заявою від 21.12.2021, перейшовши з 01.01.2022 на загальну систему оподаткування, що передбачає сплату податків від прибутку.

Як зазначає позивачка, підприємницьку діяльність вона фактично не здійснює з січня 2022 року, що підтверджується відсутністю коштів на її банківських рахунках, а також податковою декларацією за 2022 рік, згідно з якою задекларовано нульовий дохід від провадження господарської діяльності.

Крім того, позивачка стверджує, що в період з 10.03.2022 до 09.08.2023 вона перебувала за межами України і на підтвердження таких своїх доводів надає копії закордонного паспорту серії НОМЕР_1 з відповідними відмітками про виїзд/в`їзд.

Щодо господарської одиниці (магазину) у ТЦ " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , то, як видно з наданих позивачкою документів, в період з 01.01.2021 до 31.08.2021 позивачка орендувала в цьому торговельному центрі нежитлове приміщення площею 32 кв.м, а з 01.09.2021 до 31.12.2022 площею 16 кв.м. Договір оренди відповідного приміщення припинився 31.12.2022. Водночас згідно з договором оренди № 62/01-2023 від 01.01.2023 матір позивачки, ОСОБА_2 , починаючи з 01.01.2023 на правах оренди використовує нежитлове приміщення площею 16 кв.м в ТЦ "Омега" для здійснення підприємницької діяльності.

26.05.2023 посадовими особами Міжрегіонального управління проведено інформаційне відвідування магазину "Сумки", який знаходиться в ТЦ "Омега" і який, на думку відповідача, використовувався ФОП ОСОБА_1 . При цьому надано роз`яснення з питань оформлення трудових відносин, оплати праці, звільнення, дотримання трудових прав тощо. Кому саме надано відповідну консультацію відповідач не підтвердив, але пояснив, що присутньому у магазині працівникові (продавцю).

В подальшому на підставі наказу ГУ ДПС у Вінницькій області № 1617к від 02.06.2023 посадовими особами податкового органу проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , ТЦ " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", з 06.06.2023 тривалістю 10 діб.

За результатами перевірки складено акт фактичної перевірки від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/, в якому зафіксовано встановлене під час перевірки порушення норм ст.ст. 2, 3, 21, 24 КЗпП України та вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 413 "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту", яке полягало у допущенні працівника ОСОБА_3 до роботи без належного оформлення трудових відносин.

Копію вказаного акта перевірки листом ГУ ДПС у Вінницькій області від 20.06.2023 № 8564/5/02-32-24-05-11 надіслано на адресу Міжрегіонального управління для відповідного реагування на виявлений факт використання праці неоформленого працівника.

Відтак оскаржуваною постановою про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 на позивачку накладено штраф в розмірі 67000,00 грн на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивачка зазначила, що вважає вказану постанову неправомірною, оскільки, починаючи з січня 2022 року вона фактично не здійснює будь-якої підприємницької діяльності та доходів від такої діяльності не отримує. Позивачка ще 10.03.2022 виїхала за межі України та повернулася назад лише на початку серпня 2023 року, що підтверджується відмітками у її закордонному паспорті.

Позивачка зауважує, що у грудні 2021 року вона перейшла зі спрощеної на загальну систему оподаткування, яка передбачає звітування лише один раз на рік та сплату податків виключно в разі отримання доходу. За підсумками 2022 року позивачка подала до податкового органу декларацію з нульовим доходом і така ж декларація буде подана нею за 2023 рік. При цьому факт відсутності доходів та нездійснення підприємницької діяльності доводиться виписками з банківських рахунків за період з 01.01.2022 по 25.08.2023, з яких вбачається, що позивачка не отримувала будь-яких коштів від реалізації товарів.

Крім того, позивачка зазначає, що магазин, розташований в ТЦ "Омега", перебуває в оренді у матері позивачки ОСОБА_2 , яка використовує його для провадження підприємницької діяльності з початку 2022 року, тобто з моменту зупинення позивачкою своєї діяльності.

Відтак позивачка вказує на те, що вона не порушувала вимог законодавства про працю, оскільки на час проведення фактичної перевірки ОСОБА_3 не працювала і не могла працювати на позивачку, оскільки позивачка перебувала за кордоном, підприємницької діяльності не здійснювала та не була орендарем відповідної торговельної одиниці.

Окремо позивачка наголошує на тому, що у зв`язку з набранням 14.09.2021 законної сили рішенням суду у справі № 640/17424/19, яким визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823, органи Держпраці позбавлені повноважень накладати штрафи за порушення законодавства про працю на підставі акту фактичної перевірки ДПС.

За результатом судового розгляду справи, суд першої інстанції, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 5 квітня 2007 року № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" передбачено, що заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, зокрема в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Тобто, Міжрегіональне управління наділене контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю та зайнятість населення.

Надаючи оцінку підставам та правомірності накладення на позивачку штрафу, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 265 КЗПП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження; вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України унормовано, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами третьою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає відповідний Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі Порядок № 509).

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" (далі Постанова № 823) внесені зміни до Порядку № 509 і, серед іншого, пункт 2 цього Порядку викладено у редакції, згідно з якою штрафи за порушення законодавства про працю та зайнятість населення накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, зокрема, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Попередня редакція пункту 2 Порядку № 509 передбачала можливість накладення відповідних штрафів на підставі, зокрема, акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Таким чином, з дня набрання чинності Постановою № 823, а саме з 30.08.2019, підлягав застосуванню Порядок № 509 у редакції, яка допускала притягнення органами Держпраці до відповідальності суб`єктів господарювання за порушення законодавства про працю шляхом накладення на порушників штрафів відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України на підставі акта перевірки ДПС, в тому числі фактичної перевірки.

Однак, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, Постанову № 823 визнано протиправною та нечинною.

Постановою Верховного Суду від 09.11.2022 касаційні скарги Кабінету Міністрів України та Державної служби України з питань праці залишено без задоволення, а вищезазначені судові рішення без змін.

Отже, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 255 та ч. 1 ст. 325 КАС України, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19 набрало законної сили 15.09.2021, тобто з дати прийняття судом апеляційної інстанції постанови за наслідками апеляційного перегляду, якою рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За приписами частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відтак, Постанова № 823 втратила чинність 15.09.2021 і як наслідок втратили чинність й зміни до редакції Порядку № 509, внесені на підставі зазначеної Постанови № 823, зокрема й у частині можливості накладення штрафів на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип слід розуміти так, що дія акту починається з моменту набрання ним чинності і припиняється з втратою актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з висновками, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001 та від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що визнання нечинною в судовому порядку Постанови № 823 впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин (розгляду Міжрегіональним управлінням справи про накладення на позивачку штрафу і винесення спірної постанови) відповідні норми Постанови № 823 втратили чинність та не могли застосовуватися. Відповідно, і не підлягали застосуванню норми Порядку № 509 в редакції Постанови № 823, якими органам Держпраці надано право накладати штрафи за порушення законодавства про працю на підставі акта перевірки ДПС або її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

У постанові від 31.08.2018 у справ № 822/1815/16 Верховний Суд вказав на те, що у разі визнання незаконним (протиправним), індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням.

Крім того, згідно з висновками Верховного Суду, наведеними, зокрема, у постанові від 30.11.2020 у справі №826/4922/16, визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги докази, отримані за результатами фактичної перевірки податкового органу та відображені в акті ГУ ДПС у Вінницькій області від 15.06.2023 №10380/02-32-24-05/, як і сам акт фактичної перевірки, оскільки вони не можуть вважатися допустимими доказами, на підставі яких відповідач був наділений повноваженнями на прийняття відповідно до чинного законодавства рішення про накладення на позивачку штрафу за порушення законодавства про працю.

Таким чином, оскільки правовою підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 26.07.2023 № ЦЗ-77/ВІ/а-2 був акт фактичної перевірки, який не міг бути належним та допустимим документом на підтвердження порушення законодавства про працю, колегія суддів погоджується з висновком суду, що накладення на позивачку штрафу на підставі акта фактичної перевірки від 15.06.2023 № 10380/02-32-24-05/ є неправомірним.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року відповідає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Вінницький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 25 квітня 2024 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Полотнянко Ю.П.