Справа № 120/11940/23
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11940/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

25 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Капустинського М.М. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач звернувся із позовом до Вінницького окружного адміністративного суду в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у внесення змін до наказу від 25.10.2021 № 172 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції в частині зазначення відомостей для компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), відмови у нарахуванні та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток;

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 25.10.2021 №172 о/с в частині звільнення позивача зі служби, а саме включити відомості про виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), виходячи з розміру місячного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції, тобто 01.11.2021.

ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції у Вінницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 17 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік та 28 діб відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки (по 14 діб за кожен рік).

Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 17 діб щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік та 28 діб відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки (по 14 діб за кожен рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби 01.11.2021.

В задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у внесення змін до наказу від 25.10.2021 № 172 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції в частині зазначення відомостей для компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки у загальній кількості 45 днів (17 днів основної відпустки за 2017 рік та по 14 днів додаткової відпустки за 2018 і 2021 роки), відмови у нарахуванні та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток - відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у випадку звільнення особи, яка проходила службу в поліції та володіла статусом учасника бойових дій, їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Відтак, у позивача наявне право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2018 - 2021 роки.

ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що спірна додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України "Про відпустки"). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року.

Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки наказ про звільнення від 25.10.2021 ОСОБА_1 отримав 01.11.2021, що підтверджується його особистим підписом, однак до суду позивач звернувся лише 31.07.2023

ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою суду від 15.01.2024 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Наказом відповідача від 25.10.2021 №172 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 01.11.2021.

Відповідно до листа відповідача від 21.02.2022 позивачем не використано щорічну чергову відпустку за 2017 рік терміном 17 діб та додаткову відпустку із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2018 та 2021 роки.

25.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу від 25.10.2021 №172о/с шляхом зазначення відомостей для компенсації невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 та 2021 роки; здійснення нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за вищевказані невикористані відпустки.

Листом від 09.05.2023 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передують року звільнення.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже апеляційний суд не надає правової оцінки постанові суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині, за такими доводами.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР.

Закон України "Про Національну поліцію" визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Приписами частини другої статті 92 Закону №580 встановлено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

За приписами частини дев`ятої та десятої статті 93 Закон №580 поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Абзацом 8 пункту 8 Розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року №260 (далі - Порядок №260) встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 94 Закон №580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Закон України "Про відпустки" (далі - Закону №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Так, у випадку звільнення поліцейських з органів НП України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.

Згідно п. 12 ст. 12 цього Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Отже, виходячи з положень Закону № 3551-ХІІ, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (стаття 1).

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 № 303/2014, який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини стосовно отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, припиняється.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач при звільненні зі служби в Національної поліції України мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним основну відпустку. Однак, відповідачем протиправно не виплачено таку компенсацію.

Верховний Суд у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19 зазначив про те, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону №504/96-ВР

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/3843/20.

Так, згідно матеріалів справи позивач має статус учасника бойових дій, однак при звільненні з органів Національної поліції позивач не використав щорічну основну відпустку терміном 17 діб за 2017 рік, та додаткову відпустку із збереженням заробітної плати окремим категоріям ветеранів війни за 2018 та 2021 роки, а тому набув право на отримання грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Таким чином, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2018 та 2021 роки, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо доводів про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки КАС України не визначає строків звернення до суду з позовами щодо грошового забезпечення (заробітної плати) осіб, що перебувають (перебували) на публічній службі, тому таким законом в даному випадку є Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені у такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Оскільки позивач звільнений з публічної служби, тому він має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Згідно матеріалів справи, 25.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу від 25.10.2021 №172о/с шляхом зазначення відомостей для компенсації невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 та 2021 роки; здійснення нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за вищевказані невикористані відпустки.

Листом від 09.05.2023 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передують року звільнення.

З позовом до суду позивач звернувся 01.08.2023.

Таким чином, позивач не пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, встановлений ст.233 КЗпП.

Разом з тим, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у постанові від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22, згідно яких колегія ВС зазначила, що вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Такого ж висновку дійшов ВС у постанові від 02.08.2023 у справі № 380/17776/22, від 17.08.2023 у справі № 380/14039/22 та від 26.10.2023 у справі № 380/653/23.

З огляду на вищевикладене є безпідставними доводи відповідача викладені в апеляційні скарзі, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми ч. 5 ст. 122 КАС України.

VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Капустинський М.М. Сапальова Т.В.