Справа № 160/6427/23
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2024-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 160/6427/23

провадження № К/990/934/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Жука А.В.,

суддів: Мартинюк Н.М., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та скасування наказу, поновлення на посаді, провадження в які відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року (у складі головуючого судді - Боженко Н.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року (у складі колегії суддів: головуючого судді - Бишевської Н.А. (доповідач), суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,) у справі №160/6427/23,

ВСТАНОВИВ:

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

1. 31 березня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури (далі - відповідач), у якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 №384-к про звільнення ОСОБА_1 з 14 травня 2020 року з посади прокурора відділу міжнародно-правового співробітництва прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

поновити ОСОБА_1 на відповідній (рівнозначній) посаді в органі прокуратури України з 14 травня 2020 року та внести відповідні записи до особової справи та трудової книжки про стаж роботи (вислугу років) за час вимушеного прогулу.

2. Одночасно з позовною заявою позивачка заявила клопотання про визнання поважними причин пропуску та поновлення строку звернення до суду, яке було мотивовано тим, що з 12 березня 2020 року на території України встановлено карантин; статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено місячний строк на оскарження наказу про звільнення, в той час як згідно з пунктом 1 глави ХІХ КЗпП України строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; також послалася на запровадження в Україні воєнного стану, в зв`язку з чим позивачка евакуювалася в іншу місцевість. Позивачка пояснила, що за захистом своїх прав не зверталася, оскільки до прийняття Конституційним Судом України рішення від 01.03.2023 не була обізнана про порушення своїх прав.

3. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачці протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів; засвідчених належним чином додатків для позовної заяви для відповідача.

4. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою оскаржено наказ прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 №384-к, з порушенням місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). При цьому судом враховано, що з 02 квітня 2020 року до 16 липня 2020 року строк звернення до суду був продовжений в зв`язку з набранням чинності Законами України від 30.03.2020 №540-IX та від 18.06.2020 №731-IX.

5. Щодо наведених позивачкою аргументів про поважність підстав для поновлення строку суд першої інстанції зазначив, що норма частини п`ятої статті 122 КАС України є спеціальною нормою права щодо статті 233 КЗпП України, тому посилання позивачки на положення Кодексу законів про працю України визнав неспроможними.

6. Посилання позивачки на запровадження в Україні карантину, як на підставу для поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції відхилив, оскільки позивачка не навела жодних посилань та доказів на підтвердження того, що обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, перешкоджали їй звернутися до суду у встановлений строк.

7. Також необґрунтованими визнав суд першої інстанції аргументи позивачки щодо запровадження в Україні воєнного стану, зазначивши про те, що строк звернення до суду вже був значно порушений позивачкою до запровадження воєнного стану. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги покликання позивачки на евакуацію в іншу місцевість, погіршення стану здоров`я у зв`язку з не підтвердженням їх жодними доказами.

8. До того ж, суд першої інстанції уважав, що позивачка безпідставно посилається на Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 у справі 3-5/2022(9/22), оскільки вказане рішення не може бути підставою для поновлення строку на звернення до суду або вважатися обставиною, у зв`язку з якою позивачка дізналася про порушення її прав.

9. Поряд з наведеним, суд першої інстанції зазначив, що позивачка надала до суду примірник додатків до позовної заяви для відповідача, що не засвідчені належним чином, чим порушила вимоги статей 94, 161 КАС України.

10. 14 квітня 2023 року до суду позивачкою подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано засвідчені належним чином додатки до позовної заяви для відповідача та заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій позивачки повторно послалася на запровадження на території України карантину та воєнного стану, а також ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 у справі №3-5/2022(9/22).

11. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено; позовну заяву повернуто позивачці на підставі частини другої статті 123 КАС України.

12. Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивачка не навела об`єктивних підстав, які унеможливили звернення її до суду у встановлений КАС України строк та не зазначила існування будь-яких перешкод у реалізації нею своїх прав на судовий захист з метою відновлення нею прав чи законних інтересів.

13. Суд першої інстанції повторно наголосив, що сам по собі факт запровадження карантину не є підставою для поновлення процесуального строку починаючи з 17 липня 2020 року, позивачка мала довести обставини пропуску строку звернення до суду дією обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином. Також цей суд зазначив, що позивачка не довела неможливість звернення до суду у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану.

14. Також суд першої інстанції відзначив суперечливість позиції позивачки щодо дії в Україні карантину та воєнного стану як підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки остання звернулася до суду в період дії карантину та воєнного стану, що є безпосереднім підтвердженням можливості звернення до суду в період дії таких обмежень.

15. Щодо посилань позивачки на Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 у справі №3-5/2022(9/22) та очікування формування судової практики суд першої інстанції зазначив, що позивачці належало звернутися до суду за захистом своїх прав та в рамках відповідної судової справи вживати заходів, пов`язаних з урахуванням судом обставин розгляду Конституційним Судом України справи щодо конституційності норми права, яка має бути використана при розгляді відповідної позовної заяви.

16. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 у справі № 160/6427/23 залишено без змін.

17. Постановою Верховного Суду від 05.10.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №160/6427/23 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

18. Підставою для ухвалення такого судового рішення слугував нерозгляд судом апеляційної інстанції клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у яких позивачка просила здійснювати розгляд справи №160/6427/23 за її участю.

19. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 у справі № 160/6427/23 залишено без змін вдруге.

20. Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції додатково зауважив, що:

Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023, враховуючи момент втрати чинності пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ), який визнано неконституційним, не виключає застосування строків звернення до суду, визначених частиною п`ятою 122 КАС України, до правовідносин з приводу оскарження наказу про звільнення ОСОБА_1 , і не поновлює їх;

саме по собі визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, не може свідчити про порушення прав позивачки, позаяк доступ до суду у ОСОБА_1 виник з моменту коли особа дізналася про порушення свого права, тобто з моменту прийняття наказу №384-к від 30.04.2020, та ознайомлення з ним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень) на неї

21. Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій у цій справі, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі №160/6427/23, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

22. Посилаючись на порушення норм процесуального права, скаржниця указує на те, що суд першої інстанції в порушення вимог пункту 1 частини шостої статті 12, пункту 1 частини четвертої статті 257 КАС України помилково розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, а суд апеляційної інстанції - не врахував та не спростував всі аргументи апелянта, висунуті безпосередньо у судовому засіданні 23.11.2023; судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам позивача щодо звернення до Дніпровської обласної прокуратури (відповідача у справі) із заявою від 22.03.2023 про приведення акта індивідуальної дії у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023.

23. Позивачка повторно зазначає, зокрема, те, що про імовірне порушення своїх прав та законних інтересів позивачу стало відомо 02.03.2023, тобто в день оприлюднення на офіційному веб-порталі Конституційного Суду України Рішення від 01.03.2023 у справі №3-5/2020(9/22), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ; 22.03.2023 вона звернулася до відповідача із заявою про приведення акта індивідуальної дії у відповідність до указаного Рішення Конституційного Суду України та поновлення суб`єктом владних повноважень порушених конституційних прав; водночас, відповіді на звернення позивачка не отримала; до суду із цим позовом звернулася 31.03.2023.

24. Позивачка вважає, що юридичним фактом, що порушує право позивача на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, а також правового врегулювання спірних правовідносин за умови визнання неконституційності закону або його окремих положень, ефективного досягнення мети правосуддя, є ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 01.03.2023.

25. Поряд з цим, Скаржниця вважає, що правова позиція адміністративних судів стосовно того, що неконституційність закону є лише підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, об`єктивно обмежує право особи на судовий захист та призводить до процесуальної дискримінації, оскільки позбавляє сторону раціонального сенсу звертатися до Конституційного Суду України із конституційною скаргою, а відтак норми Конституції України, які передбачають таке право, набувають ознак декларативних та формальних.

26. Позивачка також вважає, що через надмірний формалізм та не врахування вагомості права судами попередніх інстанцій, їй не забезпечено обов`язкового судового захисту права людини, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованих рішень, які перешкоджають подальшому судовому провадженню.

27. У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача просить залишити без задоволення касаційну скаргу позивача, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІ. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

28. Касаційна скарга ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшла 08.01.2024.

29. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Жук А.В., судді: Мартинюк Н.М., Соколов В.М.

30. Ухвалою Верховного Суду від 07.02.2024 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2023 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі №160/6427/23.

31. Ухвалою Верховного Суду від 25.04.2024 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

IІІ. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

32. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

33. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

34. Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

35. Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

36. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

37. Стаття 55 Конституції України регламентує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

38. Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 підкреслив значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

39. При вирішенні справи Верховний Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

40. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист тощо. Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 5 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

41. Відповідно до частин першої-другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

42. Водночас, частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

43. Так, згідно з частинами першою-третьою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

44. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

45. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

46. З огляду на предмет оскарження у цій справі та характер спірних правовідносин, застосованим у цій справі є саме частина п`ята статті 122 КАС України, тобто, за загальним правилом, оскарження спірного наказу відповідача повинно було відбуватися протягом одного місяця з дня, коли позивач дізналася про порушення її прав щодо проходження публічної служби.

47. Поряд з цим, з аналізу наведених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

48. У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

49. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.11.2022 у справі №500/1185/21, від 25.01.2024 у справі №120/4609/22, від 12.04.2024 у справі №640/10147/22 та інших.

50. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

51. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.

52. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

53. Частина перша статті 121 КАС України встановлює, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

54. Суд зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

55. Водночас, згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами (аналогічний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №140/1770/19).

56. Виходячи зі змісту заявлених обставин у позовній заяві та заяві про поновлення процесуального строку на звернення до суду, не вдаючись до детальної переоцінки таких мотивів, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що аналіз сукупності цих причин, фактичних обставин справи, а також тривалий період пропуску строку звернення до суду, свідчить про відсутність підстав для його поновлення.

57. Як видно із матеріалів справи, позивачка оскаржує наказ про її звільнення з посади прокурора від 30.04.2020, а із цим позовом звернулася у березні 2023 року. Зі змісту позовної заяви слідує, що момент виникнення у позивачки права на звернення до суду із цим позовом, вона фактично пов`язує саме із ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22).

58. Судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі №3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ (щодо гарантій незалежності прокурора) від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023, указано норму Закону визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

59. Пунктом 2 вказаного Рішення Другого сенату Конституційного Суду України визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

60. Колегія суддів зауважує, що судами попередніх інстанцій надано оцінку таким обставинам і вірно зазначено про те, що ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо конституційності рішення, іншого правового акта чи їх окремих положень, застосованого судом при вирішенні справи, є підставою для перегляду відповідного рішення суду в порядку, визначеному статтею 361 КАС України.

61. У контексті встановлених обставин та характеру спірних правовідносин слід зазначити, що ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 01.03.2023 не змінює моменту, коли для позивачки виникло право на звернення до суду із позовом, позаяк безпосередньо не стосується прийняття оскаржуваного наказу та звільнення її з посади, як і підстав для такого звільнення.

62. Ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 01.03.2023 не є тим юридичним фактом, який встановлює момент, коли позивачка могла дізнатися про прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, та не є тими об`єктивними і непереборними обставинами в розумінні положень процесуального закону, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із цим позовом.

63. Верховний Суд уважає за необхідне виснувати, що Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 у справі №3-5/2022(9/22), ухвалене через 3 роки після звільнення позивачки з посади прокурора, не може впливати на перебіг строків на оскарження наказу про таке звільнення.

64. Звернення позивачки 22.03.2023 до відповідача із заявою про приведення акта індивідуальної дії у відповідність до указаного Рішення Конституційного Суду України також не впливає на перебіг процесуального строку звернення до суду із цим позовом, який вже був пропущений ОСОБА_1 станом на березень 2023 року.

65. А тому, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими та Верховним Судом відхиляються.

66. Колегія суддів критично оцінює доводи скаржниці про те, що в порушення норм процесуального права, судом першої інстанції справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження. Суд зауважує, що провадження у справі відкрито не було, та відповідно, судом першої інстанції не обиралася форма адміністративного судочинства (спрощене чи загальне); натомість суд першої інстанції ухвалив повернути позовну заяву на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

67. З урахуванням положень частини першої статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування цієї Конвенції, застосовується судами як джерело права.

68. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

69. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 «Осман проти Сполученого Королівства», заява №23452/94 і пункт 54 рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 «Круз проти Польщі», заява №28249/95).

70. У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

71. Відтак, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

72. Також, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

73. У рішенні ЄСПЛ по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

74. Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із цим позовом; як і не свідчать про нелегітимне втручання у конвенційні права позивача та про наявність перешкод для реалізації права особи на доступ до правосуддя.

75. Поряд з наведеним, як було зауважено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №9901/462/21 (провадження № 11-101заі22), згідно практикою ЄСЛП застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду (порушення статті 6 Конвенції).

76. Натомість, безпідставне поновлення таких строків може також свідчити про порушення принципу правової визначеності, як невід`ємної складової принципу верховенства права.

77. Так, правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.

78. Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки (пункти 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №160/6211/21).

79. Згідно з частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

80. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

81. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивачкою не було наведено об`єктивних підстав, які унеможливили звернення її до суду в межах встановленого КАС України строку на оскарження наказу відповідача від 30.04.2020 №384-к. А тому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не допустив порушення норм процесуального права, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 на підставі наведених норм процесуального закону.

82. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

83. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).

84. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

85. Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

86. Посилання скаржниці на ненадання судом апеляційної інстанції оцінки зверненню позивачки до відповідача у справі із заявою від 22.03.2023 про приведення акта індивідуальної дії у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023, не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки указане не призвело до неправильного вирішення справи.

87. Суд вважає, що в контексті обставин цієї справи, ним надано відповідь на всі доводи касаційної скарги, які можуть вплинути на правильне вирішення справи на цій стадії судового розгляду.

88. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Щодо клопотання ОСОБА_1 від 20.02.2024.

89. 20 лютого 2023 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому позивачка просила:

1) Визнати поважним не отримання позивачем відзиву на касаційну скаргу, у строк встановлений ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.02.2024 у справі №160/6527/23.

2) Забезпечити направлення відзиву на касаційну скаргу позивачу у справі №160/6427/23 будь-яким допустимим засобом зв`язку, у разі надходження такого до Верховного Суду.

90. В обґрунтування такого клопотання заявляється, що ухвалою Верховного Суду від 07.02.2024 у цій справі встановлено десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу в письмовій формі, доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи та заперечень щодо поданих заяв та клопотань, а станом на 20.02.2024 відзив Дніпропетровської обласної прокуратури на касаційну скаргу позивачем не отримано ані через систему ЄСІТС, ані електронною поштою, ані іншими допустимими засобами, зокрема поштового зв`язку.

91. Надаючи оцінку указаному клопотанню позивачки, Суд зауважує, що згідно відомостей КП ДСС (Комп`ютерна програма «Діловодство спеціалізованого суду») 23.02.24 від відповідача до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу у цій справі, який згідно із календарного штемпеля на конверті поштового відправлення, був зданий на поштове відділення 19.02.2024; ухвалу Верховного Суду від 07.02.2024 відповідач отримав в Електронному кабінеті 08.02.2024; разом із відзивом на касаційну скаргу долучено докази відправлення цього відзиву на адресу, зазначену позивачем в касаційній скарзі цього ж дня (19.02.2024).

92. З огляду на наведене, указане клопотання позивачки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 5, 242, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 20.02.2024.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року у справі №160/6427/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду