Справа № 380/6044/21
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 рокусправа № 380/6044/21
Зал судових засідань №7,

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Лєбєдєв Д.Ю.,

за участю:

представника позивача Петришина П.М.,

представника відповідачів та третьої особи Мельничука Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові, в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», винесеного відносно прокурора ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської обласної прокуратури № 331к від 10.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 12.03.2021»;

- поновити ОСОБА_1 у Львівській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області, а саме: на посаді прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова та в органах прокуратури з 13.03.2021 чи іншій рівнозначній посаді за згодою ОСОБА_1 ;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13.03.2021 по день винесення судом рішення про поновлення її на роботі без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 45231,31 грн., без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що з 18.01.2006 вона працювала в органах прокуратури по день звільнення. Зазначила, що нею успішно пройдено два етапи атестації, які складаються з іспиту з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспиту на загальні здібності та навички. За наслідками співбесіди 24.12.2020 Дванадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято рішення № 20 про неуспішне проходження нею атестації, та на підставі якого 10.03.2021 її звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури. Вважає, що рішення кадрової комісії підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, у ньому не наведено обставин та доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття. Також указує, що підстава пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» указана в наказі № 331к про її звільнення, передбачає звільнення працівника у разі ліквідації, реорганізації чи скорочення штату органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду. Поряд з цим, ні ліквідації ні реорганізації чи скорочення штату працівників прокуратури Львівської області не відбулося. Указує про відсутність в оскаржуваному наказі конкретної підстави для її звільнення, а тому вважає, що і наказ про звільнення є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, вважає, що спірними рішенням та наказом відповідачів порушено її право на працю, повний захист якого можливий шляхом поновлення на роботі в органах прокуратури на рівнозначній посаді, скасувавши як протиправні рішення кадрової комісії та прийнятий на його підставі наказ про звільнення з посади, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього заробітку та моральної шкоди.

Від представника третьої особи - Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на адміністративний позов, в якому просив відмови в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що відповідно до пункту 6 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом 25.09.2019 року усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». За приписами пункту 7 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. ОСОБА_1 подала заяву встановленої форми про намір пройти атестацію та мав усвідомлювати юридичні наслідків неуспішного проходження атестації. Позивач успішно пройшла перші два етапи атестації та була допущена до наступного - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності. Під час проведення співбесіди з позивачем комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність позивача вимогам професійної етики та професійної компетентності. У зв`язку з цим дванадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято обґрунтоване рішення, що ОСОБА_1 не успішно пройшла атестацію. Рішення дванадцятої кадрової комісії від 24.12.2020 № 20 є вмотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. Зазначає, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня їх професійної компетентності, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають лише члени Кадрової комісії. Також вказує, що визначеним юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у даному випадку є не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. Тому відповідачем, на підставі рішення Кадрової комісії відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» правомірно видано спірний наказ про звільнення позивача з посади. Зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» №113-ІХ та ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено до підпункту 2 п.19 розділу ІІ Закону України №113-ІХ у зв`язку із неуспішним проходженням атестації. Окрім того, стверджує, що правовий висновок щодо неможливості одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійного стягнення заробітку викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №686/20491/18. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то така також не підлягає задоволенню, оскільки останньою не долучено належних та допустимих доказів завдання їй моральної шкоди, а також не наведено доводів, з яких вона виходила при визначенні розміру цієї шкоди.

Від представника відповідача - Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на адміністративний позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив, просив в задоволенні таких відмовити повністю. Зазначає, що підставу звільнення в наказі сформульовано у відповідності до пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, яким визначено, що у разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором він підлягає звільненню на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Тому юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі зазначеної норми є неуспішне проходження атестації прокурором. При цьому такої умови як прийняття уповноваженими органами чи особами рішень про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів вказаним пунктом не передбачено. Враховуючи, що Дванадцятою кадровою комісією 24.12.2020 було ухвалено рішення №20 про неуспішне проходження позивачем атестації наказ Львівської обласної прокурори №331к від 10.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, стягнення з Львівської обласної прокуратури на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, які є похідними.

Позивачем подано відповіді на відзив Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури, в яких зазначає, що неможливо встановити, яке саме рішення та якого органу покладено в основу наказу про звільнення з органів прокуратури та саме який орган проводив у відношенні до ОСОБА_1 третій етап атестації та в якому складі. Здача іспиту та отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ніяк не може свідчити про порушення позивачем при проходженні атестації вимог професійної етики, доброчесності та вимог несумісності роботи в органах прокуратури. Також зазначає, що існують розбіжності в тексті оскаржуваного рішення та на відеозаписі проведення співбесіди. Висновок кадрової комісії про наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності, є загальним та не містить конкретних підстав невідповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності. Рішення кадрової комісії не містить жодних зауважень, щодо можливої невідповідності вимогам закону проведеного позивачем декларування. Оскільки рішення Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів №20 від 24.12.2020 не відповідає вимогам законодавства, не містить мотивів, то таке підлягає скасуванню відповідно наказ Львівської обласної прокуратури №331к від 10.03.2021 також підлягає скасуванню. Відповідно підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської обласної прокуратури № 331к від 10.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області з 12.03.2021. Поновлено ОСОБА_1 з 15.03.2021 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та в органах прокуратури. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по 12.12.2022 включно в сумі 486794,40 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури з 15.03.2021 та в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22425,36 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задоволено частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2023 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції Львівського окружного адміністративного суду.

При цьому, в зазначеній постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню кадрової комісії, обмежилися констатацією, що відповідачем не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, а також, що контроль та перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з приводу задекларованого позивачем майна та коштів належить до виключної компетенції НАЗК.

Проте судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що висновок Комісії ґрунтується на ширшому обсязі обставин, які породили обґрунтований сумнів відповідності позивачки критерію доброчесності, а саме: достовірності задекларованих позивачкою відомостей, точності оцінки задекларованих її чоловіком активів, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначила, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині, та не дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), суди не втручаючись у дискреційні повноваження комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, повинні були дослідити атестаційні матеріали, пояснення позивачки та надані нею документи на підтвердження наданих нею пояснень щодо фактів встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення кадрової комісії у цій частині.

Ухвалою судді від 29.11.2023 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Від представника Офісу Генерального прокурора 20.12.2023 до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що підтримує доводи, викладені в раніше поданих процесуальних документах. Повідомляє, що зі змісту спірного рішення вбачається, що у Комісії за результатами співбесіди виникли підстави для обґрунтованого висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності прокурора. Як слідує з мотивувальної частини рішення кадрової комісії, оцінка надавалася не тільки правильності заповнення декларації та законності отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, як про це неправильно було зазначено судами при попередньому розгляді, а й ставленню позивачки до вчинених нею дій. Така оцінка надавалася на підставі пояснень та відповідей на запитання, що ставилися позивачці. Звертає увагу, що суди при попередньому розгляді справи дійшли помилкових висновків про те, що кадрова комісія здійснювала перевірку декларацій та порядку отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, хоча на це не мала відповідних повноважень. Декларація особи не слугувала доказом, що використовувався кадровою комісією в обґрунтування свого висновку.

Основним доказом, що мав би оцінюватись судами, є пояснення позивача про особисте ставлення до власних дій та поведінки.

Також вказує, що враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 з 12.03.2021, заробітну плату, що передувала звільненню, вона отримувала у січні-лютому 2021 року, атестацію на момент звільнення не пройшла, а отже суд, у разі ухвалення рішення на її користь, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен застосовувати розмір середньоденної заробітної плати 1093,92 грн., відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора від 09.12.2022 №21-457вих 22, яка знаходиться у матеріалах справи.

Водночас інформує, що Державною казначейською службою України у Львівській області в червні 2023 року здійснено безспірне списання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 373817,07 грн., на користь ОСОБА_1 (за виключенням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується листом-повідомленням Державної казначейської служби України у Львівській області від 05.06.2023 №07.1-11-06/4546 щодо проведення безспірного списання коштів, який додається.

Аналогічні за змістом додаткові пояснення 12.01.2024 надійшли також від Львівської обласної прокуратури.

27.02.2024 до суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких вказує, що у цій справі №380/6044/21 в основу «обґрунтованих» сумнівів кадрової комісії при ухваленні нею оскаржуваного рішення зазначено чотири підстави, які насправді відрізняються від того, що зафіксовано на відеозаписі співбесіди. При цьому, з приводу перших двох підстав, що стосувалися отриманого позивачем свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, Верховний Суд у постанові від 02.11.2023 у цій справі уже висловив свої висновки та вказав на їх безпідставність.

Щодо розбіжностей в оскаржуваному рішенні та реальних обставинах проходження співбесіди, повідомляє, що позивач не повідомляла комісію про те, що під час виконання індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом - керівником стажування. Не правдивими є також твердження про те, що позивач повідомляла комісію що здобула право на заняття адвокатською діяльністю без певної мети, лише для того, щоб не втрачати час на отримання такого права після ймовірного звільнення з органів прокуратури, а також що не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме: який вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, оскільки позивач щонайменше 3 рази дала відповідь на поставлене запитання, вказавши, що декларувала актив у дорогоцінних банківських металах 500 грамів золота.

Що стосується тверджень в спірному рішенні про те, що позивач неодноразово відмовлялася надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка - ОСОБА_2 , повідомляє, що навпаки неодноразово (без будь якого попередження про ймовірне продовження співбесіди, як про це безпідставно зазначено у рішенні комісії) повідомляла, що хотіла надати інформацію, але не змогла надати раніше, бо її чоловік відмовився їй надати інформацію про свої доходи за 2019 рік. Натомість, під час співбесіди позивач зазначила, що доходи чоловіка за 2019 рік складають за її інформацію не менше мільйона гривень, намагалася продемонструвати переписку з чоловіком, отримане фото документа про його доходи і те, що він дійсно лише 24.12.2020 на Viber надіслав їй інформацію про доходи за 2019 рік зі словами «не ображайся на мене, всі держ. органи і так все можуть самі перевірити. Але, щоб ти не плакала скинув тобі декларацію за 2019 рік», однак, члени комісії постійно перебивали позивача та не захотіли обговорювати цю інформацію.

Також позивач повідомляла, що вона, враховуючи широкі повноваження кадрової комісії на отримання інформації від усіх державних органів (за необхідності), вважала, що остання отримала всі дані, які необхідні для перевірки професійної етики та доброчесності позивача, в т.ч. декларацію про доходи чоловіка. Не дивлячись на це, позивачем, після надання їй додаткового часу, було невідкладно, впродовж 30 хвилин, надано до кадрової комісії декларації про доходи чоловіка за 2018 і 2019 роки, отримані нею перед початком співбесіди, які очевидно не було взято до уваги комісією.

Протокольною ухвалою суду від 12.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів та третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 з 18.01.2006 працювала в органах прокуратури, що підтверджується трудовою книжкою.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, який набрав чинності з 25.09.2019, запроваджено процедуру атестації прокурорів, як передумову переведення на посаду прокурорів в обласні прокуратури.

09.10.2019 позивач подала заяву про переведення її на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

На підставі заяви від 09.10.2019 позивач допущена до складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, який відбувся 26.10.2020.

За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що відбувся 26.10.2020, ОСОБА_1 набрала 100 балів та рішенням Першої кадрової комісії з атестації прокурорів обласних прокуратур № 1 від 26.10.2020 була допущена до етапу складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

За результатами складеного іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, що відбувся 05.11.2020, ОСОБА_1 набрала 124 бали та рішенням Другої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур № 4 від 05.11.2020 була допущена до проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Позивач проходила співбесіду на засіданні Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів окружних прокуратур, яке відбулося 24.12.2020.

Дванадцятою кадровою комісією ухвалено рішення № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої № 1 Львівської області ОСОБА_3 не пройшла атестацію. Як вказано у рішенні, Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та п.6 розділу І, п.16 розділу ІV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої № 1 Львівської області ОСОБА_3 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

На підставі цього рішення наказом Львівської обласної прокуратури №331к від 10.03.2021 ОСОБА_1 , керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури з 12.03.2021.

Позивач, не погоджуючись з рішенням Дванадцятої кадрової комісії від 24.12.2020 №20 про неуспішне проходження позивачем атестації та наказом Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 №331к про звільнення з посади, звернулася до суду з цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Статтями 2, 5-1 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

За змістом статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Статтею 4 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина третя статті 16 Закону №1697-VII передбачає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом №113-IX, який діє з 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.

Згідно з пунктом 21 Закону № 113-IX у тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Відповідно до пункту 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Абзацом першим пункту 7, пунктом 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Відповідно до пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктами 11, 12 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Пунктом 13 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень. Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.

Згідно з пунктом 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.

Підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання однієї із підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Так, спірним у цій справі є правомірність звільнення позивача з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, зокрема за рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором місцевої прокуратури.

З огляду на наведене, суд зазначає, що при посиланні на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і посиланні в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.

Верховним Судом вже неодноразово, зокрема, у постановах від 21.09.2021 у справах №200/5038/20-а та №160/6204/20, від 24.09.2021 у справі №160/6596/20 досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстав звільнення прокурорів (слідчих органів прокуратури) з посади прокурора, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

У вказаних справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-IX, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку № 221 відповідно до Закону № 113-IX).

Крім того, у наведених справах Верховний Суд зазначив, що аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.10.2021 у справі № 440/2700/20, від 25.11.2021 у справі № 160/5745/20, від 21.12.2021 у справі № 420/9066/20, у яких Верховний Суд дійшов висновку про те, що фактологічною підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, а нормативною підставою є пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Отже, зважаючи на висловлену правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з пунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ, суд у вимірі встановлених обставин цієї справи констатує, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. За вказаних обставин, відповідачем було правомірно вказано у оскаржуваному наказі як підставу звільнення пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, з огляду на правове врегулювання спірних правовідносин.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом і в постанові від 02.11.2023 у цій справі.

Пунктом 1 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі Порядок №221) визначено, що атестація прокурорів це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Відповідно до пункту 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з пунктом 6 розділу І Порядку № 221 атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Пунктом 8 розділу І Порядку № 221 передбачено, що за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Абзацом першим пункту 1 розділу ІV Порядку № 221 передбачено, що у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

Згідно з пунктом 2 розділу ІV Порядку № 221 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Відповідно до пункту 8 розділу ІV Порядку № 221 співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Пунктом 9 розділу ІV Порядку № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) (пункт 10 розділу ІV Порядку № 221).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду, здійснюється членами кадрової комісії. Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності скановані копії документів) (пункт 11 розділу ІV Порядку № 221).

Відповідно до пунктів 12, 13, 14 розділу ІV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу ІV Порядку № 221).

Відповідно до пункту 16 розділу ІV Порядку № 221 залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Згідно з пунктами 4, 5 розділу V Порядку № 221 кадрові комісії за результатами атестації регулярно подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.

Пунктом 6 розділу V Порядку № 221 передбачено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пункту 8 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233), Комісія правомочна ухвалювати рішення, здійснювати інші повноваження, якщо на її засіданні присутня більшість членів комісії. У разі неявки члена комісії більше двох разів поспіль без поважних причин, такий член комісії підлягає заміні відповідно до пункту 19 цього Порядку.

Абзацом другим та третім пункту 12 Порядку № 233 визначено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Рішення і протоколи комісії підписуються всіма присутніми членами комісії. У разі відмови члена комісії підписати рішення або протокол, у такому рішенні або протоколі робиться відповідна відмітка (пункт 13 Порядку № 233).

Так, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач успішно пройшла перші два етапи атестації та була допущена до наступного етапу співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

За наслідками проведення співбесіди Комісією прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, у зв`язку із невідповідністю прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

Надаючи оцінку аргументам представників відповідача та третьої особи стосовно дискреційності повноважень кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах їх компетенції, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 02.11.2023 у цій справі.

Зокрема, Верховний Суд неодноразово надавав оцінку та висловлював правову позицію щодо застосування, зокрема, і пунктів 9, 13, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, пункту 12 Порядку № 233 пункту 8 розділу І, пунктів 15, 16, розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди). У постановах від 21.10.2021 у справі № 640/154/20, від 02.11.2021 у справах № 120/3794/20-а та № 640/1598/20, від 04.11.2021 у справі № 640/537/20, від 02.12.2021 у справі № 640/25187/19, від 16.12.2021 у справі № 640/26168/19, від 22.12.2021 у справі № 640/1208/20 Верховний Суд висловився щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить дискреційним повноваженням цього органу під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.

У постанові від 12.05.2022 у справі № 540/1053/21 Верховний Суд зазначив, що досягнути мети атестування прокурорів, яку відповідач означив як підвищення ефективності діяльності прокуратури і рівня довіри до прокурорів, неможливо без зрозумілої, чіткої і передбачуваної процедури та можливості її перевірки судом, а механізм, визначений Законом № 113-ІХ для цілей атестації чинних прокурорів, не може применшувати чи заперечувати існуючих гарантій, зокрема на судовий захист.

У постановах від 29.06.2022 у справі № 420/10211/20, від 11.08.2022 у справі № 160/8111/20, від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, Верховний Суд зазначив, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.

За загальним правилом під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020 у справі № 819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Отже, в аспекті вищенаведених аргументів представників відповідача та третьої особи про дискреційність повноважень кадрових комісій та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації, з огляду на існуючу правозастосовчу практику Верховного Суду у цій категорії спорів суд відхиляє такі.

Повертаючись до обставин цієї справи, необхідно зазначити, що відповідно до сформованого і схваленого на спільному засіданні кадрових комісій графіку співбесід прокурорів місцевих прокуратур, позивач була включена у склад групи прокурорів для проходження співбесіди 24 грудня 2020 року.

Перед проведенням співбесіди, на підставі п.11 розділу ІV Порядку №221, Кадровою комісією надіслано на електронну пошту позивача повідомлення з пропозицією надати пояснення щодо 3 питань.

Позивач не заперечує того, що на її електронну поштову скриньку надійшли три запитання від комісії, що стосувалися майнового стану чоловіка. На ці запитання позивач надала письмові пояснення. Цю обставину також не заперечують відповідачі.

До початку співбесіди позивач виконала письмове практичне завдання, до якого в комісії не було жодних зауважень.

Як вже йшлося вище, за результатами проходження позивачем співбесіди, 24.12.2020 Дванадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора прийнято рішення № 20 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», згідно з яким прокурор Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_1 не пройшла атестацію. Як вказано у рішенні, Комісія, керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та п.6 розділу І, п.16 розділу ІV Порядку проходження прокурором атестації, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

У пункті 1 рішення Кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 вказано:

ОСОБА_1 , яка відповідно до відомостей Єдиного реєстру адвокатів України 21.02.2018, працюючи в органах прокуратури, склала присягу адвоката та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого проходила стажування після складання кваліфікаційного іспиту на право зайняття адвокатською діяльності та місце розташування його офісу, вказала невірні суми та порядок сплати внесків, які сплачуються стажистами адвокатів, під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом керівником стажування.

У пункті 2 рішення Кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 вказано:

Прокурор ОСОБА_1 повідомила, що здобула право на заняття адвокатською діяльністю без певної мети, лише для того, щоб не втрачати час на отримання такого права після ймовірного звільнення з органів прокуратури.

У пункті 3 рішення Кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 вказано:

Прокурор не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік, а саме: який саме вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.

У пункті 4 рішення Кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 вказано:

Прокурор ОСОБА_1 неодноразово відмовлялась надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка ОСОБА_2 , які також є її спільною сумісною власністю, з посиланням на нібито, ненадання останнім таких відомостей суб`єкту декларування. В той же час після попередження прокурора про ймовірне, продовження співбесіди прокурор вказала, що її чоловік раптово надіслав їй запитувану інформацію через застосунок Viber, що викликало додаткові сумніви членів Комісії в доброчесності прокурора.

За таких обставин у Комісії наявний сумнів щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

Надаючи оцінку обґрунтованості оскаржуваному рішенню, суд враховує наступне.

Так, відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.

Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі №540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.

Указане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.

Варто зауважити, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Так, що стосується першої обставини, яка викликала у Комісії сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме порядку проходження нею стажування та набуття права на заняття адвокатською діяльністю, Верховний Суд у цій справі вказав на безпідставність таких сумнівів. Зокрема, зазначив, що «правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що відповідальною особою за проведення стажування, проведення іспитів, співбесіди тощо з метою отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю у цьому випадку є Рада адвокатів Львівської області, рішенням якої від 22.01.2018 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, та яке ніким не оскаржене, є чинним, а його правомірність презюмується.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що право позивача на заняття адвокатською діяльністю зупинене 21.02.2018.

При цьому, відповідно до встановлених обставин у цій справі, сам факт наявності у позивачки зупиненого свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю не був підставою для визнання її такою, що не відповідає вимогам професійної етики та доброчесності.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачами як суб`єктами владних повноважень під час розгляду цієї справи не надано доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про недодержання позивачкою порядку отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Наведені у касаційній скарзі Львівської обласної прокуратури доводи у підтримку висновків кадрової комісії щодо невідповідності позивачки вимогам професійної етики та доброчесності у частині отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю з мотивів того, що процес набуття статусу адвоката, як і сама адвокатська діяльність є несумісними зі статусом прокурора, не приймаються Верховним Судом до розгляду, оскільки спірне рішення кадровою комісією не приймалося з цих мотивів, про що також правильно зазначено судом апеляційної інстанції.

Посилання Львівської обласної прокуратури на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2021 у справі №826/9606/17, Верховний Суд відхиляє, оскільки предметом спору у справі №826/9606/17 були дії та рішення органів адвокатського самоврядування регіону щодо відмови особі, яка має статус прокурора, у складанні присяги адвоката та видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. У вказаній справі предметом дослідження було дотримання особою, яка виявила намір стати адвокатом, вимог щодо несумісності, передбачених статтею 7 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а не питання, чи порушуються внаслідок отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю правила прокурорської етики.

Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №360/3469/20, від 28.02.2023 у справі №440/5598/20».

Окрім цього, надаючи оцінку вищевказаним обставинам та аналізуючи атестаційні матеріали, суд вважає за необхідне зауважити, що в питаннях, які попередньо надсилалися комісією на електронну адресу позивача, жодної інформації про сумніви стосовно належного проходження ОСОБА_1 стажування, керівника стажування, місцезнаходження його офісу, сплати внесків не зазначалося. Тобто, враховуючи дату видачі позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (21.02.2018) та дату проходження нею співбесіди (24.12.2020), суд вважає, що ОСОБА_1 об`єктивно могла не пам`ятати достовірний порядок сплати та суми внесків, а також інші обставини проходження стажування.

Разом з тим, суд, дослідивши відеозапис співбесіди, погоджується з аргументами позивача, про те, що обставини, викладені комісією у спірному рішенні кардинально відрізняються від тих обставин, які насправді зафіксовані на відео.

Так, зокрема не відповідають дійсності твердження комісії про те, що позивач «не змогла назвати членам комісії прізвище, ім`я та по батькові адвоката, в якого вона проходила стажування», оскільки на відеозаписі чітко видно, що позивач назвала ім`я та по батькові адвоката ( ОСОБА_4 ) та в подальшому після роздумів вказала її прізвище ( ОСОБА_5 ).

Також не відповідають дійсності твердження комісії про те, що позивач «під відеозапис повідомила, що під час виконання нею індивідуального плану стажування залишала робоче місце або невідкладно не поверталася на робоче місце після завершення судових засідань, в яких вона брала участь як прокурор, з метою відвідування інших судових засідань із адвокатом керівником стажування», оскільки на відеозаписі відсутні відповідні пояснення ОСОБА_1 . Натомість, позивач повідомляла членів комісії, що брала участь у судових засіданнях з адвокатом у вільний від роботи час.

У пункті 2 рішення Кадрової комісії № 20 від 24.12.2020 вказано, що «прокурор ОСОБА_1 повідомила, що здобула право на заняття адвокатською діяльністю без певної мети, лише для того, щоб не втрачати час на отримання такого права після ймовірного звільнення з органів прокуратури», водночас на відеозаписі знову ж таки не зафіксовано відповідного твердження позивача. Натомість, на запитання одного з членів комісії «Чи планували ви звільнятися з прокуратури», ОСОБА_1 відповіла, що не планувала.

Що стосується третьої обставини, яка викликала у Комісії сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме, що прокурор не змогла відповісти на питання щодо розділу 12 своєї декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік (який саме вид активу у дорогоцінних металах в кількості 500 одиниць декларується її чоловіком, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності), суд також зауважує, що таке питання було відсутнє в переліку питань, які попередньо надсилалися комісією на електронну адресу позивача для надання пояснень. Як наслідок, з відеозапису співбесіди видно, що ОСОБА_1 , після отримання відповідного запитання, неодразу зорієнтувалася про що саме йде мова.

Разом з тим, аналізуючи вже згаданий відеозапис співбесіди, судом встановлено, що позивач все ж дала відповідь на запитання членів комісії, повідомивши, що в розділі 12 своєї декларації зазначала про 500 грамів золота (ювелірних виробів). Тобто знову ж таки, відповідне твердження комісії у спірному рішенні не відповідає дійсним обставинам справи.

Таким чином, на переконання суду, наведені вище твердження відповідача, жодним чином не можуть свідчити про недотримання позивачем професійної етики та доброчесності.

Надаючи оцінку четвертій обставині, яка викликала у Комісії сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, а саме, що прокурор ОСОБА_1 неодноразово відмовлялася надавати відомості щодо розміру доходів за 2019 рік свого чоловіка ОСОБА_2 , які також є її спільною сумісною власністю, з посиланням на нібито, ненадання останнім таких відомостей суб`єкту декларування. В той же час після попередження прокурора про ймовірне, продовження співбесіди прокурор вказала, що її чоловік раптово надіслав їй запитувану інформацію через застосунок Viber, що викликало додаткові сумніви членів Комісії в доброчесності прокурора, суд вкотре звертає увагу, на невідповідність таких тверджень дійсним обставинам справи.

Зокрема, з відеозапису співбесіди слідує, що про жодне попередження прокурора про ймовірне продовження співбесіди не згадувалося в ході такої співбесіди. Натомість, ОСОБА_1 постійно наголошувала що бажає надати комісії інформацію про доходи свого чоловіка за 2019 рік, яку отримала від нього безпосередньо перед проходженням співбесіди.

У своїх письмових поясненнях, наданих на пропозицію комісії, позивач попередньо згадувала, що в силу особливостей свого недовірливого характеру, та відносин що склалися у їхній сім`ї, чоловік часто не повідомляє їй про свої плани, свої доходи та витрати та відмовляється надавати відповіді на запитання, що стосуються його майна. На її запитання, щодо доходів за 2019 рік, чоловік повідомив, що він не є особою, яка має декларувати свої доходи і витрати ще й у її декларації та вказав, що відповідні державні органи і так мають усю необхідну інформацію про його доходи, як найманого працівника з 2000 року, адвоката з 2004 року і фізичну особу-підприємця з 2007 року, оскільки відносно нього подається звітність. З приватних бесід, які позивачу доводилося чути, можна стверджувати, що доходи її чоловіка за 2019 рік складають більше одного мільйона гривень.

Докази отримання вищевказаної інформації про доходи чоловіка безпосередньо перед проходженням співбесіди, зокрема особисту переписку з чоловіком ОСОБА_1 також бажала продемонструвати членам комісії, однак останні не вважали за необхідне брати таку інформацію до уваги.

Судом також встановлено, що комісією був наданий додатковий час для надання позивачем роздрукованої інформації про доходи свого чоловіка за 2019 рік, яку остання все ж долучила до матеріалів атестації. Зокрема, Офісом Генерального прокурора разом із відзивом на позовну заяву, долучено декларації про доходи ОСОБА_2 за 2018, 2019 роки.

Під час співбесіди, позивач неодноразово повідомляла членів комісії, що зазначаючи в деклараціях «Член сім`ї не надав інформації», розраховувала на повну та об`єктивну перевірку її доходів з боку уповноважених суб`єктів, оскільки їй не було чого приховувати, вказувала, що її доходи та доходи членів її сім`ї не перевищують видатків, що видно з її декларацій, на що один з членів комісії критично відповів, «нам тут взяти калькулятор і рахувати декларації?».

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивач на кожну з підстав котра зазначена у рішенні комісії, як обставина що свідчить про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, надавала чітку і повну відповідь, і намагалася обґрунтувати належними доказами, які комісія залишила поза увагою і не врахувала в подальшому.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.05.2020 у справі № 826/17201/17, суб`єкт владних повноважень не може обґрунтовувати правомірність рішення, що оскаржується, іншими обставинами, ніж ті, що зазначені безпосередньо в документі, що оскаржується. За іншого підходу суб`єкт владних повноважень міг би самостійно та довільно змінювати (доповнювати) обґрунтування своїх дій (рішень) після їх вчинення (ухвалення), що не сумісне з принципами правової визначеності та належного урядування.

Суд враховує, що встановлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом № 113-IX процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі №640/1083/20, від 22.09.2022 у справі № 200/7541/20-а.

Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, поряд з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією відповідно до положень Порядку № 221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.

Водночас, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №221 питань, які мають бути досліджені в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити обґрунтований висновок Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак, його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.

Як вже згадувалося вище, пунктом 9 розділу ІV Порядку № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора.

При цьому, відповідачами не надано жодних доказів вжиття будь-яких заходів, для отримання відповідної інформації щодо позивача чи членів її сім`ї.

Верховний Суд в постанові від 02.11.2023 у цій справі вказав, що при попередньому розгляді судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою, що висновок Комісії ґрунтується на ширшому обсязі обставин, які породили обґрунтований сумнів відповідності позивачки критерію доброчесності, а саме: достовірності задекларованих позивачкою відомостей, точності оцінки задекларованих її чоловіком активів, з яким вони проживають разом, у зв`язку з чим на вказане майно відповідно до положень цивільного законодавства поширюється режим спільної сумісної власності.

Так, за змістом Порядку проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції 29 січня 2021 року № 26/21 достовірність задекларованих відомостей - відсутність розбіжностей між відомостями, зазначеними у декларації, та відомостями, які відповідають дійсності або є правдивими, що підтверджено Національним агентством під час проведення повної перевірки декларації, зокрема із правовстановлюючих документів, судових рішень, які набрали законної сили, індивідуально-правових актів, реєстрів, банків даних, інших інформаційно-телекомунікаційних та довідкових систем, у тому числі тих, що містять інформацію з обмеженим доступом, держателем (адміністратором) яких є державні органи, органи місцевого самоврядування, відкритих баз даних, реєстрів іноземних держав, інших джерел інформації.

Точність оцінки задекларованих активів - відповідність зазначеної в декларації вартості об`єктів декларування відомостям про ринкову вартість (ціну) таких або аналогічних об`єктів декларування на дату їх набуття, що отримані Національним агентством у встановленому законодавством порядку.

Разом з тим, проаналізувавши спірне рішення, а також матеріали атестації, суд вважає за необхідне зазначити, що кадрова комісія не робила висновку про недостовірність або ж неточність задекларованих позивачкою чи її чоловіком активів, а тим більше не підтверджувала це відповідними доказами.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про суперечливість тверджень в спірному рішенні кадрової комісії дійсним обставинам справи, відсутність мотивів його прийняття, а також відсутність у відповідачів будь-яких доказаних доводів, які б підтверджували дискреційні висновки кадрової комісії, що позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів.

Таким чином, беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, спірне рішення кадрової комісії прийняте не обґрунтовано, тобто без урахуванням дійсних обставин, що мають значення для прийняття такого, що є достатньою та самостійною підставою для визнання цього рішення протиправним та його скасування як такого, що не відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України та абзацом третім пункту 12 Порядку № 233.

Водночас, згідно з оскаржуваним наказом в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 за №331 к позивача звільнено із займаної посади, на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Підставою для звільнення позивача слугувало рішення Дванадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів від 24.12.2020 №20.

Таким чином вищевказаний наказ в.о. керівника Львівської обласної прокуратури від 10.03.2021 №331к про звільнення ОСОБА_3 є похідним від рішення Дванадцятої кадрової комісії від 24.12.2020 №20 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», і, відповідно, також є протиправним та підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права, суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, належним способом поновлення порушених прав позивача є поновлення саме на посаді, з якої її було звільнено, а саме: на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури.

При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо поновлення її саме у Франківській окружній прокуратурі м. Львова на посаді рівнозначній до посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області, оскільки, як слідує з вищенаведених приписів ч.ч.1, 2 ст.235 Кодексу законів про працю України, законом у якості способу захисту порушеного трудового права незаконно звільненого працівника передбачено саме поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Вищенаведене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №П/9901/101/18 (провадження №11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/12916/15, від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 у справі №826/751/16, від 27.06.2019 у справі №826/5732/16, від 26.07.2019 у справі №826/8797/15, від 09.10.2019 у справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 у справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 у справі №816/584/17, від 15.04.2020 у справі №826/5596/17, від 19.05.2020 у справі №9901/226/19.

Щодо дати поновлення на посаді суд зазначає, що згідно з оскаржуваним наказом від 10.03.2021 року №331к позивача звільнено з 12.03.2021, який є останнім робочим днем, тоді як першим днем звільнення є 13.03.2021.

Необхідність поновлення працівника на роботі з дня, який є наступним після дня його звільнення, та обчислення з цього дня періоду вимушеного прогулу працівника підтверджується позицією Верховного Суду у постанові від 09.03.2023 у справі №640/3507/21.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі також - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

При цьому, суд не бере до уваги аргументи позивача про те, що її середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з розміру за листопад-грудень 2020 року, оскільки у січні 2021 року позивач перебувала на лікарняному, у зв`язку з тим, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), що враховано Львівською обласною прокуратурою в довідці від 09.12.2022 №21-457 вих 22.

Так, відповідно до довідки Львівської обласної прокуратури від 09.12.2022 №21-457 вих 22 середньомісячна заробітна плата позивача за січень - лютий 2021 року складає 22425,36 грн., середньоденна заробітна плата становить 1093,92 грн.

Разом з тим, суд враховує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 у цій справі, яке в подальшому скасовано Верховним Судом, адміністративний позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих прокуратур), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним рішення та наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, вже було частково задоволено. Зокрема, поновлено ОСОБА_1 з 15.03.2021 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та в органах прокуратури та стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.03.2021 по 12.12.2022 включно в сумі 486794,40 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури № 1 Львівської області та органів прокуратури з 15.03.2021. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22425,36 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено повністю.

Станом на дату судового розгляду даної справи, судом з`ясовано, що ОСОБА_1 так і не було поновлено на посаді, однак позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.03.2021 по 12.12.2022, який становить 445 робочих днів, в сумі 486794,40 грн., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів, що не заперечувалося сторонами та підтверджувалося матеріалами справи.

Не зважаючи на те, що суд у цій справі, на відміну від попереднього рішення, дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді з 13.03.2021, а не з 15.03.2021, кількість робочих днів ОСОБА_1 за період з 13.03.2021 по 12.12.2022 (дату постановлення судом першої інстанції первинного рішення у цій справі) не змінилася та становить тих же 445 робочих днів, оскільки 13.03.2021 та 14.03.2021 були вихідними днями. Відтак, не змінилася і сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка належить ОСОБА_1 за період по 12.12.2022.

Таким чином, оскільки середній заробіток ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу з 13.03.2021 по 12.12.2022 вже було виплачено на виконання попереднього рішення суду першої інстанції, суд приходить висновку, про необхідність стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2022 по 15.04.2024 (по дату ухвалення даного рішення), який становить 350 робочих днів.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , яку слід стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь позивача становить 382872,00 грн. (1093,92 грн. * 350 робочих днів). Вказана сума заробітку визначена без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а їх нарахування та утримання має бути здійснено роботодавцем як податковим агентом при виплаті цієї суми позивачу.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 22425,36 грн. необхідно звернути до негайного виконання.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 45231,31 грн., суд враховує таке.

Як встановлено з матеріалів справи, юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не реорганізація, ліквідація, перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У постановах Верховного Суду від 24.09.2021 у справах №280/4314/20 та 160/6596/20, від 29.09.2021 у справі №440/2682/20, від 06.10.2021 у справі №520/5064/2020, від 06.10.2021 у справі №480/5544/20 викладені висновки щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах.

Зокрема, Верховним Судом зазначається, що звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прямо передбачене п.п. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і Перехідні положення» Закону № 113-ІХ і пов`язане, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Вказуючи на наявність обов`язку відповідача виплатити вихідну допомогу при звільненні, суд не врахував, що до спірних правовідносин приписи ст. 44 КЗпП України застосуванню не підлягають.

Законом №113-ІХ доповнено ст. 40 КЗпП України та уточнено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Такими законами, що регулюють статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади та відповідно мають статус спеціальних, є Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII та Закон №113-ІХ.

Відповідно до абз. 2 п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1991 №1-рп/9 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, з дня набрання чинності Законом №113-ІХ, а саме з 25.09.2019, особливості, умови і підстави та порядок звільнення визначаються саме цим законом, а не КЗпП України, положення якого не поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 та Львівською обласною прокуратурою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 31.01.2018 (справа №820/1119/16) норми Закону України «Про прокуратуру» є пріоритетними перед нормами КЗпП України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що ані Законом №113-ІХ, ні Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 цього Закону в порядку, визначеному пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і Перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Виплата вихідної допомоги при звільненні у конкретних випадках передбачена ст. 44 КЗпП України.

Однак, зазначені обставини не є підставою для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 44 КЗпП України, оскільки юридичний факт, який став підставою звільнення позивача з посади є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога виплачується при звільненні працівника за ініціативою власника у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України); виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці (п. 2 ст. 40 КЗпП України); відмови працівника, який раніше виконував цю роботу (п. 6 ст. 40 КЗпП України); відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці (п. 6 ст. 36 КЗпП України).

Вищезазначений перелік підстав, за яких у звільненого працівника виникає право на отримання вихідної допомоги, є вичерпним.

У даному випадку підставою звільнення позивача є саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не будь-яка з підстав, з передбачених п. п. 1, 2, 6 ст. 40 та п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Суд зазначає, що посилаючись на постанови Верховного Суду, в яких судом касаційної інстанції зроблено висновок про можливість застосування положень ст. 44 КЗпП України при вирішенні питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурору, позивачем не взято до уваги, що звільнення прокурора з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII та звільнення прокурора з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в порядку, передбаченому Законом №113-IX, в умовах реформування органів прокуратури, не є тотожними підставами звільнення.

Так, підставою звільнення прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII є реорганізація, ліквідація органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів.

Проте, підставою звільнення прокурора з посади за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII в порядку підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і Перехідні положення» Закону №113-ІХ є виключно рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Окрім цього, необхідно звернути увагу, що в межах розгляду даної справи суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача та необхідність її поновлення на посаді з дати звільнення, а також стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виключає в даному випадку можливість застосування статті 44 КЗпП України.

Враховуючи наведене, вимога про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати у сумі 45231,31 грн. є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення Львівської обласної прокуратури на користь позивача компенсації моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., суд враховує те, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, поміж інших, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивач у позові зазначила, що діями відповідача, які полягали у неправомірному звільненні з роботи, спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з неправомірною поведінкою щодо неї, у порушенні її законних прав.

Однак, позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань, а також не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою.

У зв`язку з чим суд доходить висновку, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за № 20 від 24.12.2020 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської обласної прокуратури №331к від 10.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області з 12.03.2021.

Поновити ОСОБА_1 з 13.03.2021 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та в органах прокуратури.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.12.2022 по 15.04.2024 включно в сумі 382872 (триста вісімдесят дві тисячі вісімсот сімдесят дві) грн. 00 коп., з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 Львівської області та органів прокуратури з 13.03.2021.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 22425 (двадцять дві тисячі чотириста двадцять п`ять) грн. 36 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 25.04.2024.

СуддяБратичак Уляна Володимирівна