Справа № 300/1177/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" квітня 2024 р. справа № 300/1177/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення певних дій,
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі Головне управління ПФУ в Івано-Франківській, відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу недоотриманої пенсії померлого сина ОСОБА_2 , а також зобов`язання відповідача здійснити позивачу, як матері і спадкоємцю спадкового майна за законом, виплату суми нарахованої та невиплаченої заборгованості по пенсії покійного сина ОСОБА_2 у розмірі, що підлягала виплаті і залишилась недоодержаною у зв`язку з його смертю згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №300/6423/21 в сумі 102 082,07 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є єдиним спадкоємцем свого сина ОСОБА_2 , а тому має право на одержання майна у вигляді недоотриманої останнім пенсії за період з 01.12.2019 по 28.02.2022 у розмірі 102 082,07 грн. Позивач зазначила, що відповідач протиправно, всупереч вимогам законодавства України безпідставно листом від 31.01.2024 за №1355-162/Б-02/8-0900/24 відмовив виплатити ОСОБА_1 неотриману пенсію ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
11.03.2024 від Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Вказує, що ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області як одержувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №300/6423/21 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та, серед іншого, зобов`язано Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області здійснити ОСОБА_2 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Івано-Франківській області» №742 від 07.06.2021 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням проведених платежів. На виконання вказаного рішення суду Головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області в лютому 2022 року проведено перерахунок пенсії ОСОБА_2 Різниця між перерахованим розміром пенсії і фактично виплаченою пенсією за період з 01.12.2019 по 28.02.2022, яка підлягала до виплати ОСОБА_2 , становить 102 082,07 грн. Представник відповідача, з посиланням на статтю 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зазначила, що в даному випадку відповідні відносини не є спадковими, у зв`язку з чим не застосовуються норми спадкового права. У цьому випадку право вимоги у позивача виникло не внаслідок спадкового правонаступництва, а через інший юридичний склад та у спеціально визначений законом порядок. Зокрема, відповідно до частини 3 статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсія йому виплачена по 31.01.2023, тобто з 01.02.2023 виплату пенсії припинено у зв`язку з смертю пенсіонера. На переконання представника відповідача, оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то в даному випадку шестимісячний строк на звернення членів сім`ї померлого до органу Пенсійного фонду України про отримання сум пенсії померлого ОСОБА_2 , які залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, розпочався з 28.01.2023.У зв`язку із цим, згідно частини 3 статті 61 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та особа, яка має право на пенсію, що залишилась недоотриманою у зв`язку із смертю пенсіонера, повинна була звернутись протягом 6-місячного терміну, тобто до 28.07.2023. Враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулась із заявою 02.01.2024, то, на думку пенсійного органу, нею пропущено 6-місячний строк, а тому вона втратила право на одержання даної виплати. Представник відповідача просила суд в задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримував пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 8).
01.02.2023 відповідач припинив здійснення пенсійних виплат ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю останнього.
ОСОБА_1 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.05.1976, є матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 7).
Після смерті ОСОБА_2 , Державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області заведено спадкову справу. При цьому, згідно з довідкою Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №1415/02-14, позивач є єдиним спадкоємцем свого сина ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Дізнавшись про те, що перед загиблим сином у відповідача виникла заборгованість по виплаті пенсії згідно рішення суду та з метою виплати такої заборгованості неотриманої пенсії, позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 02.01.2024 про надання інформації щодо суми нарахованої і невиплаченої заборгованості відповідача по пенсії перед покійним сином ОСОБА_2 , а також про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі загибеллю сина ОСОБА_2 , яка була йому нарахована на підставі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №300/6423/21, але неодержана останнім (а.с. 12).
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом №1355-162/Б-02/8-0900/24 від 31.01.2024 повідомило позивача, що згідно з рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2021 по справі №300/6423/21 обліковується заборгованість за період з 01.12.2019 по 28.02.2022 в сумі 102 082,07 грн, яка включена в реєстр виконання судових рішень. При цьому, зазначено, що вказана заборгованість не може вважатись недоодержаною пенсією, оскільки виплата заборгованості донарахованої на виконання рішення суду здійснюється за рахунок додатково виділених коштів з Державного бюджету, фінансування яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Також наголошено, що оскільки стягувачем у справі №300/6423/21 є ОСОБА_2 , підстав для проведення виплат позивачу немає (а.с. 13).
Позивач, вважаючи такі дії пенсійного органу щодо відмови у виплаті недоотриманої пенсії померлого сина ОСОБА_2 протиправними, звернулася до суду з даним адміністративними позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення, загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, осіб, які мають право на пільги, а також отримувачів житлових субсидій; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3).
Пунктом 4 Положення передбачено, що Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу територіальних органів щодо, зокрема, забезпечення своєчасної та у повному обсязі виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до закону та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.
Отже, відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначається Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (надалі Закон №2262-XII) пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання. Іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України. Виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія.
Порядок виплати пенсії та допомоги в разі смерті пенсіонера регламентовано статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Так, згідно частин 1-3 вказаної статті суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Таким чином, суми неодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Як встановлено судом та сторонами не оскаржується, недоодержана пенсія померлого ОСОБА_2 складає 102 082,07 грн (а.с. 14), яка неодержана останнім у зв`язку зі смертю. Даний факт підтверджено відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у вигляді листа №1355-162/Б-02/8-0900/24 від 31.01.2024, яким відмовлено у задоволенні заяви про виплату позивачу невиплаченої за життя її сина пенсії (а.с. 13).
При цьому, суд встановив згідно з довідкою державного нотаріуса №1415/02-14, що позивач є єдиним спадкоємцем свого сина ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Також посвідченням серії НОМЕР_3 підтверджується, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників України (а.с. 15).
Тобто, позивач є членом сім`ї померлого пенсіонера та, відповідно до вимог ст. 61 Закону №2262-XII має право на одержання нарахованих але невиплачених померлому пенсіонеру сум.
Проте, як слідує із матеріалів справи, відповідач відмовив позивачу у виплаті недоотриманої її сином пенсії. При цьому у відзиві на позов зазначено про сплив шестимісячного терміну з дня смерті ОСОБА_2 для звернення за такою виплатою.
Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач не була обізнана із наявністю у померлого сина сум нарахованої, але невиплаченої пенсії.
Так, у справі відсутні відомості про те, що державний нотаріус надав інформацію позивачу про наявну заборгованість пенсійного органу перед померлим ОСОБА_2 .
Водночас, у заяві від 02.01.2024 позивач просила, серед іншого, надати інформацію щодо суми неотриманої пенсії померлого сина, оскільки не була обізнана, яка ж сума невиплачена.
Як наслідок, фактично із відповіді відповідача у вигляді листа №1355-162/Б-02/8-0900/24 від 31.01.2024 ОСОБА_1 дізналась про нараховану та неодержану пенсію померлим сином.
Також суд бере до уваги посилання позивача у заяві на повномасштабне військове вторгнення російської федерації, що також могло вплинути на строк звернення останньої із відповідною заявою до відповідача.
Отже, позивачем вживались необхідні заходи для встановлення підстав для звернення до відповідача із заявою про виплату їй коштів передбачений строк, однак у зв`язку з відсутністю належної інформації вона була позбавлена об`єктивної можливості дізнатися про здійснення перерахунку пенсії померлому, наявність невиплачених сум нарахованої пенсії та подати відповідну заяву до Пенсійного фонду.
У відповідності до вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у рішенні від 07.07.1989 у справі Сорінг проти Сполученого Королівства. Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (надалі Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини.
У рішенні від 17.10.1986 у справі Ріс проти Сполученого Королівства Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.
Враховуючи загальні принципи міжнародного права, викладені у наведених вище рішеннях Європейського суду з прав людини, суд вважає, що у спірних правовідносинах позивач не може бути позбавлена права на одержання належних їй сум, оскільки втручання в її права державного органу не мало легітимної мети позбавлення права власності в інтересах суспільства (ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини).
Таким чином, відмова відповідача у виплаті позивачу недоотриманої пенсії померлого сина ОСОБА_2 є протиправною.
У межах даної адміністративної справи №300/1177/24 питання правонаступництва не вирішується. Натомість, предметом розгляду є одержання відповідних сум нарахованих, але неотриманих коштів членом сім`ї померлого, у порядку ст. 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктами 32-41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.
Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору як відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 недоотриманої пенсії померлого сина ОСОБА_2 ,
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.