Справа № 520/3887/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа №520/3887/22

адміністративне провадження № К/990/12764/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у справі № 520/3887/22 за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправними та скасування постанов,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського оружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправними та скасувати постанови по виконавчому провадженню ВП НОМЕР_2 складені та підписані державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Васильєва А.С., а саме: постанова про відкриття виконавчого провадження від 26 січня 2022 року; постанова про арешт коштів боржника від 28 січня 2022 року; постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 28 січня 2022 року визначена в розмірі 269,00 грн; про безакцептне та примусове списання грошових коштів у сумі 1391,00 грн за Виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_2 з особистого розрахункового рахунку позивача відкритому у АТ "Укрсиббанк" за платіжною інструкцією № 2218888 від 06 квітня 2023 року;

- зобов`язати Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повернути на розрахунковий рахунок НОМЕР_3 власник ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) відкритий в АТ Укрсиббанк" безпідставно стягнуту суму 1391,00 грн.;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року, адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Статтями 280, 281, 287, 288 КАС України передбачено особливості провадження у справах за адміністративними позовами органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань; особливості провадження у справах за адміністративними позовами про усунення перешкод та заборону втручання у здійснення права на свободу мирних зібрань; особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця; особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України.

З матеріалів касаційної скарги слідує, що в цій справі спір виник у правовідносинах з приводу постанов державного виконавця.

За такого правового регулювання та обставин справи оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у вказаній категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення, ухваленого за наслідком касаційного провадження, судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Суд звертає увагу скаржника, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Оскаржуючи судові рішення у справі щодо скасування постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про безакцептне та примусове списання грошових коштів, особливості провадження якої регулюються статтею 287 КАС України, заявник касаційної скарги не наводить належних доводів та обґрунтувань, що ця касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Скаржник мотивує свою касаційну скаргу тим, що судові рішення ухвалені у даній справі на підставі неповного та без всебічного з`ясування обставин. Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Водночас скаржник не визначає щодо конкретно якої саме норми права, відсутній висновок Верховного Суду.

Суд звертає увагу скаржника, що формальне посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України не може вважатись належним виконанням вимог такого пункту щодо його обґрунтування.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Обґрунтовуючи наявність підстави на касаційне оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 540/186/20, а також постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18.

Однак скаржник не зазначає яку саме норму права судами попередніх інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищевказаних постановах та не указує щодо застосування якої саме норми права в ній викладено висновок.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У справі № 540/186/20 спір виник у зв`язку із накладення на позивача дисциплінарного стягнення, за результатами реалізації якого позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національною поліцію»; у справі № 11-228сап21 предметом оскарження було протиправне, на думку позивача, рішення Вищої ради правосуддя про залишення без змін рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; у справі № 633/408/18 спір виник щодо законності наказу Головного управління Держгеокадастру та законності реєстрації права оренди; у справі № 910/7310/20 спірні правовідносини стосувалися протиправної, на думку позивача, постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу; предметом справи про банкрутство позову у справі №914/2350/18, на яку посилається скаржник, були вимоги товариства до банку та нотаріуса про визнання протиправними рішень про прийняття у власність майна, визнання протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Натомість у цій справі, що розглядається спірні правовідносини стосуються протиправних, на думку позивача, постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження про безакцептне та примусове списання грошових коштів, у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, підстави, предмет позову та нормативне регулювання справ № 540/186/20, № 11-228сап21, № 633/408/18, № 910/7310/20, № 914/2350/18 є відмінними від тих, що маємо у цій справі.

Тому наведені скаржником постанови ухвалені за інших фактичних обставин справи, установлених судами, а також врегульовуються іншими нормами матеріального права, тож посилання заявника касаційної скарги на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у цих постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.

Основним доводом позивача про наявність підстав для скасування оскаржуваних постанов є посилання на ту обставину, що рішенням Київського районного суду м. Полтава від 28 липня 2023 року у справі № 644/11925/21, яке набрало законної сили 08 серпня 2023 року, постанова серії ЕАО № 5060294 від 22 листопада 2021 року скасована, проте, як обґрунтовано вказали суди попередніх інстанцій станом на дату відкриття виконавчого провадження постанова серії ЕАО № 5060294 від 22 листопада 2021 року була чинною та не скасована в судовому порядку, а судовим рішенням у справі № 644/11925/21 не встановлено недоліків в змісті вказаної постанови.

Отже, за висновками судів попередніх інстанцій, відповідач приймаючи оскаржувані постанови діяв правомірно, у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження".

Водночас у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права за вказаних обставин, касатор не зазначає.

Аналіз ухвалених у цій справі судові рішення і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовної практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 287, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2024 року у справі № 520/3887/22 за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправними та скасування постанов.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов