Справа № 726/9/24
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 726/9/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Байцар Л.В.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

23 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, Департаменту патрульної поліції про визнання незаконною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом в якому просив скасувати постанову серії ЕНА № 1044187, про накладення адміністративного стягнення, якою притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за порушення ч. 4 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн.

Садгірський районний суд міста Чернівці рішенням від 06.02.2024 в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що оскаржувана постанова містить опис усіх обставин справи, встановлених під час розгляду справи, до неї додано докази, що свідчили про наявність у позивача вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до відповідальності. На підставі наведеного, враховуючи відсутність доказів повернення позивачу права керування транспортними засобами, яких він був позбавлений на підставі судового рішення, відповідачем правильно кваліфіковані дії позивача, як керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, через що обґрунтовано притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що жодних доказів про те, що позивач порушив ч. 4 ст.126 КУпАП немає. Також зазначає, що взагалі не знав, що відносно нього ухвалена постанова про позбавлення прав керування транспортним засобом, при цьому адвокат, який подав апеляційну скаргу не повідомив про позбавлення права керування, тому оскільки в електронному сервісі "Дія" відображається посвідчення на право керування транспортним засобом вважав, що має таке право.

Вважає, що постанова не містить доказів вчинення правопорушення, а електронний доказ мусить бути засвідчений цифровим підписом.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.11.2023 р., на позивача накладено адміністративний штраф у розмірі 20 400грн. за те, що він будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керував автомобілем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Так, частиною 1 ст. 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ч. ч. 9, 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII, право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил .

Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.1 «а», «б» Правил дорожнього руху України (ПДР) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).

Згідно із п.2.4 "а" ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Згідно з п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи із змісту п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст.283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Частиною 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оглянутими в судовому засіданні матеріалами справи про адміністративні правопорушення спростовано позицію позивача в тій частині, що він не знав про існуючу постанову щодо позбавлення відносно нього прав керування транспортним засобом, так як відповідно до постанови Вижницького районного суду Чернівецької області від 08.05.2023 у справі №713/700/23 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 КУпАП, останній був повідомлений належним чином, проте не з`явився з невідомих суду причин на розгляд справи.

Крім того, також на противагу наданих пояснень позивачем в позові про його незнання щодо існування вищевказаної постанови суду, свідчить також те, що ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 08.05.2023.

З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 08.06.2024 у справі №713/700/23 в задоволенні апеляційної скарги адвоката Стадника І.П. відмовлено, а постанову Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 травня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст.130 ч.1, 122-2 ч.1 КУпАП залишити без змін (надіслано для оприлюднення: 08.06.2023, зареєстровано: 08.06.2023, забезпечено надання загального доступу: 09.06.2023, дата набрання законної сили: 08.06.2023).

Також позивачем не надано переконливих доказів того, що оскаржувана постанова серії ЕНА №1044187 від 30.11.2023 є незаконною.

З дослідженої судом постанови Вижницького районного суду Чернівецької області від 08.05.2023 р. ОСОБА_1 визнано винуватим за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в виді штрафу в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на 1 рік. Вказана постанова набрала законної сили 08.06.2023 р., а відтак станом на 30 листопада 2023 року позивач був позбавлений права керування транспортними засобами.

Відповідно до дати вказаної на конверті, вбачається, що ОСОБА_1 отримав оскаржувальну постанову 18.12.2023.

Також встановлено, що постанова серії ЕНА №1044187 від 30.11.2023 відповідає вимогам, передбаченими ст.ст.283 і 284 КУпАП. В оскаржуваній постанові наведено докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, факт вчинення правопорушення, в якому звинувачено позивача, зафіксовано та підтверджено допустимим й належним доказом, що міг бути забезпечений для такого роду порушень Правил дорожнього руху.

Крім того, оскаржувана постанова містить опис усіх обставин справи, встановлених під час розгляду справи, до неї додано докази, що свідчили про наявність у позивача вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до відповідальності.

На підставі наведеного, враховуючи відсутність доказів повернення позивачу права керування транспортними засобами, яких він був позбавлений на підставі судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем правильно кваліфіковані дії позивача, як керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, через що обґрунтовано притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП.

Судом першої інстанції надано належну правову оцінку щодо помилковості доводів позивача про те, що йому взагалі не було відомо про існування постанови, оскільки постанова була винесена без його участі.

Доводи позивача, що адвокат, який подав апеляційну скаргу не повідомив позивача про позбавлення права керування, в електронному сервісі "Дія" відображається посвідчення на право керування транспортним засобом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі твердження позивача лише свідчать про намагання уникнути відповідальності.

Колегія суддів також звертає увагу, що підпунктами 2.1, 2.4 ПДР України встановлено безпосередній обов`язок водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити посвідчення водія та реєстраційні документи на автомобіль.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №465/6677/16-а та від 13.03. 2020 у справі №161/11159/16-а.

На доводи апеляційної скарги, що диск з відеозаписом є недопустимим доказом без засвідчення електронним підписом, колегія суддів зазначає, що записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Така позиція узгоджується із судовою практикою, де подібна правова позиції викладена в постанові Касаційного кримінального суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 677/2040/16-к, від 19 серпня 2021 року у справі № 756/8124/19.

Колегія суддів акцентує увагу позивача, що право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 16 серпня 2019 року по справі № 524/126/17, від 10 вересня 2019 року у справі №537/2324/17, від 25 вересня 2019 року по справі № 127/19283/17, які враховуються судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи позивача, що він мав право не пред`являти посвідчення водія на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка його транспортного засобу була законною, оскільки доводи позивача не ґрунтуються на вимогах законодавчих актів.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі № 444/2115/17, невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 06 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.