Справа № 300/1178/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" квітня 2024 р. справа № 300/1178/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, яка діє в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 , до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,
Криворізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону (надалі прокуратура, прокурор), яка діє в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 (надалі позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 52 783,79 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що військовослужбовець ОСОБА_1 , який з 16.07.2023 є таким, що самовільно залишив місце служби в умовах воєнного стану через особисту недобросовісність і вчинення кримінального правопорушення, набув та зберіг майно, а саме грошові кошти в сумі 52 783,79 грн беї достатньої правової підстави, оскільки фактично не виконував військово о обов`язку з 16.07.2023.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач копію ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.02.2024 отримав 04.03.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 72), однак правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановив наступне.
ОСОБА_1 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.09.2022 №263 зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 на посаду старшого сапера інженерно-саперного взводу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 та з 30.09.2022 приступив до виконання службових обов`язків (а.с. 24).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.12.2022 №63, відповідач призначений на посаду водія інженерно-саперного взводу 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 та з 27.12.2022 приступив до виконання службових обов`язків за цією посадою (а.с. 25).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (но стройовій частині) від 17.05.2023 №140, водій інженерно-саперного взводу 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання 16.05.2023, під час артилерійського обстрілу поблизу населеного пункту Бахмут Бахмутського району Донецької області отримав поранення у вигляді термічних опіків обох нижніх кінцівок, відкритого перелому 1 пальця лівої руки, мінно-вибухової травми (а.с. 26).
З огляду на довготривале лікування, відповідача наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.05.2023 №144 з 18.05.2023 звільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с. 27).
Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого №2459, у період з 16.05.2023 по 08.06.2023 відповідач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП Первомайська ЦРЛ з діагнозом: «Ізольоване вогнепальне осколкове дотичне поранення з дефектом м`яких тканин 1 пальця лівої кисті. Вогнепальний внутрішньо-суглобовий багатоуламковий перелом дистальної та проксимальної фаланги 1 пальця лівої кисті від 16.05.2023», при цьому, виписаний у задовільному стані та переведений на наступний етап евакуації (а.с. 42-43).
Згідно з виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2545, у період з 08.06.2023 по 15.06.2023 відповідач перебував на стаціонарному лікуванні у Первинній профспілковій організації «Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №2» філії «Центр охорони здоров`я» ПАТ «Українська залізниця» з діагнозом: «Ізольоване вогнепальне сліпе осколкове дотичне поранення 1 пальця лівої кисті від 16.05.2023 з внутрішньо-суглобовим переломом основної фаланги, підвивихом та переломом нігтьової фаланги. Виражений набряклий синдром» (а.с. 44).
Відповідно до довідки гарнізонної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України від 15.06.2023 №5025, за результатами медичного огляду відповідача, проведеного 15.06.2023, встановлений причинний зв`язок отриманої ним 16.05.2023 травми, яка згідно положень наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.07.2007 №370 кваліфікується як легка, з проходженням військової служби та рекомендована відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с. 45).
По завершенню лікування, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.06.2023 №170, відповідач прибув 16.06.2023 до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 з лікування у Первинній профспілковій організації «Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №2» філії «Центр охорони здоров`я» ПАТ «Українська залізниця», м. Харків та того ж дня вибув у відпустку за станом здоров`я до м. Білицьке Донецької області терміном на 30 діб, тобто з 16.06.2023 по 15.07.2023 (а.с. 28).
У зв`язку із тим, що по закінченню відповідач не повернувся вчасно до місця служби і дислокації свого підрозділу, командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ (по стройовій частині) від 19.09.2023 №271, згідно з яким ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину (не прибув з відпустки за станом здоров`я). Також цим наказом з 16.07.2023 відповідачу призупинено виплату грошового забезпечення (а.с. 29).
Враховуючи викладені обставини, командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (з адміністративно-господарської діяльності) від 19.09.2023 №2417 «Про призначення службового розслідування за фактом нез`явлення з відпустки за станом здоров`я солдата ОСОБА_1 », яким проведення службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі без поважних причин з 16.07.2023 військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 , з метою встановлення ступеню його вини та причин вчинення правопорушення, доручено заступнику командира 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 з морально- психологічного забезпечення майору ОСОБА_2 (а.с. 30-31).
За наслідками проведеного службового розслідування складено акт від 16.10.2023 №7308, згідно з яким встановлено, зокрема, що відповідно до рапорту тимчасово виконуючого обов`язки командира 1 взводу зведеної роти оперативної групи військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 . солдат ОСОБА_1 , 16.06.2023 вибув з пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у відпустку за станом здоров`я терміном на 30 днів та по закінченні її терміну до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 не повернувся. Окрім цього, згідно письмових пояснень т.в.о. командира інженерно-саперного взводу 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_4 , командира 1 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 1 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_5 , командира 4 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 1 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 відомо, що під час телефонних дзвінків військовослужбовець ОСОБА_1 вказує, що перебуває на лікуванні, проте не надає підтверджуючих даний факт документів та відмовляється повертатись до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 . Отже, з 16.07.2023 відповідач відсутній на військовій службі без поважних причин (а.с. 32-40).
Результати службового розслідування за фактом нез`явлення з відпустки за станом здоров`я солдата ОСОБА_1 затверджені наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 16.10.2023 №4594, яким встановлено, що з 16.07.2023 відповідач відсутній на військовій службі без поважних причин, місцезнаходження його невідоме та зв`язок з ним відсутній (а.с. 46-50).
Як зазначає прокурор, через відсутність доповідей та введення відповідачем в оману стосовно свого перебування на лікуванні тимчасово виконуючого обов`язки командира, інженерно-саперного взводу аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_4 , військовослужбовець ОСОБА_1 продовжував отримувати грошове забезпечення, хоча з 16.07.2023 відсутній на військовій службі без поважних причин.
Так, згідно з інформаційною довідкою фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 від 02.10.2023 №2217 встановлено, що у період з 16.07.2023 по 19.09.2023 відбулась переплата грошового забезпечення солдату ОСОБА_1 за час його відсутності на військовій службі в сумі 52 783,79 грн (а.с. 51).
У зв`язку із тим, що військовослужбовець ОСОБА_1 , який з 16.07.2023 є таким, що самовільно залишив місце служби в умовах воєнного стану, через особисту недобросовісність і вчинення кримінального правопорушення, набув та зберіг майно, а саме грошові кошти в сумі 52 783,79 грн без достатньої правової підстави, оскільки фактично не виконував військового обов`язку з 16.07.2023, прокурор в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, що склались, суд виходить із наступного.
Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (стаття 1 Закону України «Про прокуратуру»).
Згідно з частин 3-5 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Відповідно до частин 1, 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 за №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Як слідує зі змісту поданого позову, прокурор обґрунтовує наявність підстав для звернення до суду з цим позовом посиланням на те, що відповідач набув та зберіг майно, а саме готівкові кошти у сумі 52 783,79 грн без достатньої правової підстави.
При цьому, за доводами прокуратури, до інтересів держави безпосередньо належить дотримання вимог законодавства, що регулює питання управління та використання бюджетних коштів, а протиправне витрачання з бюджету коштів підриває матеріальну основу органів влади, а також держави в цілому.
Суд звертає увагу, що статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою усього народу.
Основи організації оборони та повноваження державних органів з її забезпечення, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України від 06.12.1991 №1932-ХІІ «Про оборону України», статтею 3 якого передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, серед іншого, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами.
Тому порушені інтереси держави в цьому випадку полягають, насамперед, у належному забезпеченні Збройних Сил України з метою захисту суверенітету держави, її територіальної цілісності і недоторканості, зміцнення обороноздатності держави в умовах збройної агресії проти неї.
Суд погоджується із прокурором, що повномасштабне вторгнення російської федерації та введення в Україні правового режиму воєнного стану об`єктивно зумовило виникнення складної економічної ситуації, необхідності додаткового фінансування військових формувань, що виконують завдання з безпосередньої відсічі ворогу.
У зв`язку з цим, захист інтересів держави у бюджетних правовідносинах, у тому числі при зайвому витрачанні чи заволодінні бюджетними коштами, є пріоритетом роботи усіх органів, у тому числі прокуратури, а порушення у цій сфері є неприпустимим в умовах сьогодення.
Забезпечення національної безпеки українського суспільства є однією з найважливіших функцій держави, основні завдання із захисту суверенітету і територіальної цілісності якої покладаються на військові формування
Водночас, успішні дії останніх безпосередньо залежать від рівня їх фінансового забезпечення.
Згідно з вимогами статті 15 Закону України «Про Збройні Сили України», фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому збитки, заподіяні окремій військовій частині, є шкодою, завданою Збройним Силам України, а в цілому спричиняється безпосередня шкода економічним інтересам держави.
Отже, за рахунок безпідставно набутих відповідачем грошових коштів за час відсутності на військовій службі без поважних причин у сумі 52 783,79 грн, що заявлені до стягнення, спричиняється безпосередня шкода економічним інтересам держави.
Суд вважає, що таке обґрунтування є сумісним з розумінням поняття «інтересів держави», у зв`язку з чим є підстави вважати, що позов має на меті захист «інтересів держави».
Таким чином, суд встановив наявність у керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону підстав для здійснення представництва по цій справі законних інтересів держави.
Щодо предмету спору, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», та Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV (надалі Статут).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Як встановлено судом, відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України у складі Військової частини НОМЕР_1 .
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України.
Згідно з статтями 26. 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу першого частини 4 ст. 9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування га правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ).
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (надалі Порядок №260).
Згідно з пунктом 15 розділу І «Загальні положення» Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується, серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
З огляду на викладе, суд дійшов висновку, що з дня самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 , відповідач втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.
Водночас, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає, Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX (надалі Закон №160-IX).
За приписами пункту 4 статті 1 Закону №160-ІХ, матеріальна відповідальність вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №160-ІХ, пряма дійсна шкода збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №160-ІХ, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Частиною другою статті 3 Закону №160-ІХ передбачено, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є:
2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків;
3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою;
4) вина особи в завданні шкоди.
Особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди (стаття 4 Закону №160-ІХ).
Згідно з приписами частини 1 статті 6 Закону №160-ІХ, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі, зокрема виявлення здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій, вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування (частина 4 статті 10 Закону №160-ІХ).
Згідно частини 1 ст. 12 Закону №160-ІХ, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Згідно з частинами першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене, суд погоджується із прокурором, що відповідач, як недобросовісний набувач фінансового забезпечення, на лікуванні не перебував та 16.07.2023 вчасно бе поважних причин на службу з відпустки за станом здоров`я в умовах воєнного стану не з`явився, внаслідок чого продовжував отримувати фінансове забезпечення, а тому з 16.07.2023 є недобросовісним набувачем таких виплат.
Як слідує із інформаційної довідки фінансово-економ тої служби військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.10.2023 №2217, сума завданих державі збитків через надлишкове нарахування та виплату грошовою забезпечення солдату ОСОБА_1 за період з 16.07.2023 по 19.09.2023 складає 52 783,79 грн, з них за липень 2023 року 20 843,92 грн та за серпень 2023 року 23 888,10 грн (а.с. 51).
Суд зазначає, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, у відповідності до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988 у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії», принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб`єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, у рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Таким чином, порушення п. 2 ст. 6 мало місце. Отже, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є ширшою. Він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином «доведення вини відповідно до закону», та перебираючи на себе функцію суду.
За таких обставин, вина відповідача в завданні матеріальної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою, є доведеними, оскільки підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами та, як наслідок, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно із частиною другою статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки у цій справі задоволено позов суб`єкта владних повноважень, тому судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в сумі 3 028,00 грн з відповідача стягненню не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , р/р НОМЕР_6 ) безпідставно набуті кошти, що підлягають поверненню у сумі 52 783, гривень (п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят три гривні) 79 коп
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Криворізькій спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Східного регіону та Військовій частині НОМЕР_1 рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.