Справа № 320/2797/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року справа №320/2797/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства економіки України (далі - відповідач та/або Мінекономіки), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ Мінекономіки від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022» у частині, що стосується позивача;

- визнати протиправним та скасувати абзац 3 пункту 1 наказу Мінекономіки від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді, яку вона займала станом на дату звільнення;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача за період листопад - грудень 2022 року та виплат, що підлягали виплаті при звільненні;

- стягнути з Мінекономіки різницю у заробітній платі та виплатах, що підлягали виплаті при звільненні, із врахуванням здійсненого перерахунку за період листопад-грудень 2022 року на користь ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що оскаржувані накази порушують законодавство про працю, право позивача на працю, повагу до її приватного життя, засади рівності та недискримінації, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Звертає увагу суду на те, що простій позивача був оголошений без законних на те підстав, а також без урахуванням можливості її роботи дистанційно. При цьому в порушення вимог ч. 2 ст. 34 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) відповідач не надав позивачу жодних пропозицій про переведення у зв`язку з оголошенням простою. Водночас вказаний простій оголошений не всім працівникам.

Зауважує, що із наказами від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К позивача не було ознайомлено в порядку, визначеному законодавством.

Також ОСОБА_1 стверджує, що її звільнено безпідставно та з порушенням, вимог законодавства, оскільки:

- вона сама виховує та утримує двох малолітніх дітей (є одинокою матір`ю), звільнення яких згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України не допускається;

- Мінекономіки не ліквідоване, не перебуває в процесі припинення чи ліквідації. Фактично лише змінено назви, найменування структурних підрозділів і посад державної служби;

- у порушення вимог ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відповідачем не запропоновано позивачу усі вакантні посади, а також не враховано переважне право на залишення на роботі. Крім того допущено порушення вимоги щодо попередження державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, оскільки з попередженням про наступне звільнення позивача ознайомлено 03.11.2022, а наказ про звільнення прийнято 02.12.2022;

- у наказі Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К не зазначено чіткої підстави звільнення ОСОБА_1 (чи відбулось скорочення штату чи скорочення чисельності). Водночас у попередженні про наступне звільнення йшлося про скорочення посади позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

14.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому останній стверджує, що в межах спірних правовідносин Мінекономіки діяло у відповідності до вимог законодавства, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач стверджує, що доводи ОСОБА_1 про дискримінаційні явища є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються жодними доказами. Зауважує, що позивач не зверталась із заявою про переведення її на дистанційний режим роботи, водночас відповідно до положень КЗпП України запровадження дистанційної роботи визначено правом роботодавця.

Мінекономіки зауважує, що ОСОБА_1 не є одинокою матір`ю в розумінні національного законодавства, а тому гарантії, встановлені ст. 184 КЗпП України, на неї не розповсюджуються.

Крім того Департамент багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод, в якому працювала ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями, виключено із структури Мінекономіки. Відповідно наказом відповідача від 02.12.2022 № 1588-К позивача звільнено з указаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців.

Відповідач зазначає, що позивачу в попередженні про наступне звільнення запропоновано переведення на рівнозначну посаду, від чого остання відмовилась, а також надано їй перелік усіх вакантних посад, які існували в Мінекономіки на момент звільнення ОСОБА_1 .

Відповідач наголошує на дотриманні встановленого ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII строку для попередження державного службовця про наступне звільнення.

При цьому оскаржувані накази доведені до відома позивача належним чином.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Сторони з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не зверталися.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

З грудня 2009 року ОСОБА_1 працювала в Мінекономіки.

Наказом відповідача від 23.05.2022 №475-К позивача переведено з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод з 23.05.2022.

У подальшому 01.11.2022 Мінекономіки видано наказ №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022», яким оголошено простій працівників Мінекономіки у період, визначений згідно з додатком до цього наказу, до якого включено, зокрема, ОСОБА_1 з періодом простою з 03.11.2022 по 21.11.2022 ()а.с.27.

Водночас наказом Мінекономіки від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К» у додатку до наказу від 01.11.2022 №1479-К змінено період простою ОСОБА_1 з «03.11.2022 по 21.11.2022» на « 03.11.2022, з 15.11.2022 по 21.11.2022» (а.с.26).

Разом з тим 03.11.2022 позивача ознайомлено з попередженням про те, що відповідно до наказу Мінекономіки від 02.09.2022 №2913 «Про структуру апарату Міністерства економіки України» внесені зміни до структури Міністерства та 08.09.2022 затверджено штатний розпис, згідно з яким посада ОСОБА_1 скорочена, а тому запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту торговельних угод та розвитку експорту. Також позивача попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду її буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (а.с.21).

Наказом Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод 05.12.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII (а.с.42).

Уважаючи протиправними зазначені вище накази Мінекономіки від 01.11.2022

№1479-К, від 13.11.2022 №1518-К та від 02.12.2022 №1588-К, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Дія цього Закону поширюється, зокрема, на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Питання простою державних службовців нормами Закону №889-VIII не врегульовано, відповідно до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Так відповідно до ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Простоєм вважається вимушене призупинення роботи. При цьому, оплата праці за час простою залежать від того з чиєї вини він виник.

Зі змісту наказу Мінекономіки від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022» вбачається, що його видано у зв`язку з відсутністю технічних умов або інших незалежних від працівника та роботодавця причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов`язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, та указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану України».

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який згідно з відповідними указами Президента України регулярно продовжувався.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Проте відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження необхідності в межах спірних правовідносин обмежити конституційне право на працю позивача саме для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

При цьому, ані у спірному наказі про оголошення простою у роботі позивача, ані у відзиві на позов, відповідачем не зазначено обставини, які б свідчили про відсутність технічних умов або інших незалежних від працівника (позивача) та роботодавця (відповідача) причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов`язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, а також не надано жодних доказів на підтвердження існування таких обставин.

Отже, вбачається, що обставин, які створюють загрозу життю та здоров`ю саме позивачу, які об`єктивно були б підставою для оголошення простою не існує, а відповідач, в умовах воєнного стану, діючи фактично на власний розсуд, встановив простій у роботі.

Суд зазначає, що у Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, станом на час перебування позивача в простої Київська область та/або м. Київ, де знаходиться Мінекономіки, відсутні.

Зважаючи на те, що на момент прийняття спірного наказу на території Київської області (м. Київ) не велись воєнні (бойові дії) та така територія не перебувала в тимчасовій окупації, убачається, що прямої загрози життю та здоров`ю позивача, яка б була об`єктивною причиною встановлення простою у роботі працівника даного державного органу не існувало.

Разом з цим, відповідачем не заперечується, що Мінекономіки у період воєнного стану безперервно функціонує та зупинення роботи (що є однією із підстав для оголошення простою) не відбулось.

Суд зазначає, що самої по собі дії правового режиму воєнного стану в Україні недостатньо для оголошення простою в роботі конкретного працівника, у даному випадку позивача, якщо державний орган продовжує функціонувати.

При цьому, відповідачем не надано жодного обґрунтування оголошення простою саме окремим працівникам з 01.11.2022 по 21.11.2022.

Також, оголошуючи простій, відповідач не з`ясував можливості переведення працівників на іншу роботу на період введення простою, не пропонував позивачу, зокрема, переведення з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на весь час простою, що свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 34 КЗпП України.

Ураховуючи вищезазначене в сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем, у порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено наявність правових підстав для прийняття у відношенні позивача оскаржуваних наказів від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К, відповідно такі є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача за період листопад - грудень 2022 року та виплат, що підлягали виплаті при звільненні, а також щодо стягнення різниці у заробітній платі та виплатах, що підлягали виплаті при звільненні, із врахуванням здійсненого перерахунку за період листопад-грудень 2022 року на користь ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (ст. 2 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу); за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Суд звертає увагу, що оскаржуваним наказом про оголошення простою зобов`язано Департамент фінансово-господарської діяльності Мінекономіки здійснювати оплату праці працівникам, які перебувають у простої, згідно з наказом Мінекономіки від 10.03.2022 №395 «Про оплату часу простою працівників апарату Мінекономіки».

Ураховуючи вищезазначене, а також зважаючи на протиправність та скасування оскаржуваних наказів від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К, належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену позивачу у зв`язку з протиправним простоєм частину заробітної плати.

Щодо позовних вимог у частині визнання протиправним та скасування наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_1 » суд зазначає наступне.

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналіз ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII свідчить, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, зокрема з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється лише коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади або у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Як вже зазначалось вище, з 23.05.2022 ОСОБА_1 була переведена на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод.

Водночас судом установлено, що наказом Мінекономіки «Про структуру апарату Міністерства економіки України» від 02.09.2022 №2913 затверджено нову структуру апарату Мінекономіки, у зв`язку з чим 08.09.2022 затверджено штатний розпис на 2022 рік, згідно з якими в структурі апарату Мінекономіки відсутнє управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями та департамент багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод, відповідно відсутня посада головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у вересні 2022 року відбулось скорочення посади позивача внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінекономіки.

Водночас із аналізу ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ вбачається, що існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22 та від 31.01.2024 у справі №400/4445/22.

Позивачем не заперечується факт вручення їй відповідачем 03.11.2022 попередження про те, що відповідно до наказу Мінекономіки від 02.09.2022 №2913 «Про структуру апарату Міністерства економіки України» внесені зміни до структури Міністерства та 08.09.2022 затверджено штатний розпис, згідно з яким посада ОСОБА_1 скорочена, а тому ОСОБА_1 запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту торговельних угод та розвитку експорту. Також позивача попереджено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду її буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII.

Водночас від запропонованої посади ОСОБА_1 відмовилась, що підтверджується її підписом у попередженні про звільнення.

Суд критично сприймає твердження позивача, що вона відмовилась від запропонованої посади у зв`язку із створеними їй дискримінаційними, нерівними умовами праці, водночас переведення на інші посади в Мінекономіки, хоч такі і були наявні, відповідач не пропонував, виходячи з наступного.

За наведеним у п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VІІІ визначенням рівнозначна посада це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 6 Закону №889-VІІІ посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Встановлюються такі категорії посад державної служби:

1) категорія "А" (вищий корпус державної служби) - посади: Керівника Апарату Верховної Ради України та його заступників; керівника апарату (секретаріату) постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України; Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників; керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, та їх заступників;

2) категорія "Б" - посади: керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів;

3) категорія "В" - інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (далі Перелік №15).

Дослідивши вказаний Перелік №15 судом встановлено, що посади головних спеціалістів міністерств відносяться до однієї і тієї ж категорії (В) та підкатегорії (В1).

Відповідно, запропонувавши позивачу переведення на посаду головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління співробітництва з СОТ департаменту торговельних угод та розвитку експорту Мінекономіки, відповідач виконав встановлений ч. 3 ст. 87 Закону №889-VІІІ обов`язок під час попередження державного службовця про наступне звільнення запропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби.

При цьому позивачем не доведено, що запропонована посада створює їй дискримінаційні, нерівні умови праці.

Водночас ОСОБА_1 безпідставно стверджує, що відповідач не пропонував їй переведення на інші посади в Мінекономіки, хоч такі і були наявні, оскільки в підписаному нею попередженні про наступне звільнення зазначено, що «Також пропонуємо Вам перелік наявних вакантних посад Мінекономіки для можливого переведення на одну з них для подальшого проходження державної служби (копія переліку додається)», з чим позивач була ознайомлена.

Зважаючи на встановлений судом факт пропонування позивачу рівнозначної посади державної служби та відмови від такої, посилання ОСОБА_1 на неврахування відповідачем переважного права позивача на залишенні на роботі є необґрунтованими.

Також суд вважає помилковими твердження позивача про допущення відповідачем порушення вимоги щодо попередження позивача про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, оскільки з попередженням про таке звільнення ОСОБА_1 ознайомлено 03.11.2022, а згідно з наказом Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К позивача звільнено з 05.12.2022, тобто через 32 дні після попередження позивача про наступне звільнення.

Щодо доводів позивача про те, що вона є одинокою матір`ю двох малолітніх дітей, звільнення якої не допускається, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наявних у матеріалах справи свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яким станом момент спірного звільнення позивача з посади виповнилося 5 та 7 років.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Суд звертає увагу на те, що термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, водночас 06.11.1992 поняття «одинокої матері» було визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує та утримує дитину сама.

Водночас згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 у справі №818/1350/16, одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, що підтверджується випискою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька малюка відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 Сімейного кодексу; документом про народження дитини, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (для дітей, народжених за межами України), вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама, що підтверджується рішенням суду про позбавлення відповідача батьківських прав, рішенням органів опіки та піклування або суду щодо участі батька (матері) у вихованні дитини.

При цьому за правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.04.2022 у справі №320/11614/20, для визнання статусу «одинокої матері» необхідно встановити дві ознаки: жінка і виховує дитину, і сама її утримує.

Суд звертає увагу, що в свідоцтвах про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 батьком дітей ОСОБА_1 зазначено ОСОБА_4 .

Водночас жодного з перелічених доказів про підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини, позивачем не було надано суду. Зокрема, не надано виписки з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька малюка відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 Сімейного кодексу.

Крім того судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 у справі № 754/1885/22 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, вирішено стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей аліменти в розмірі 8000 грн по 4000 грн на кожну дитину але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2024 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05.10.2023 змінено, вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліменти в розмірі 8 000 грн, по 4 000 грн на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2022 до досягнення дітьми повноліття.

При цьому в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 26.01.2024 у справі № 754/1885/22 зазначено, що відповідач, за домовленістю з позивачем, щомісяця здійснював грошові перекази на картковий рахунок позивача на виконання аліментних зобов`язань у період з 08.02.2022 по 21.07.2023.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 в межах спірних правовідносин не відноситься до одиноких матерів, звільнення яких згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України не допускається.

Ураховуючи вищезазначене в сукупності, звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу нотифікацій та обробки запитів управління нотифікації, обробки запитів та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями департаменту багатосторонніх та двосторонніх торговельних угод 05.12.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII здійснено відповідачем у відповідності до вимог законодавства, відповідно правові підстави для визнання протиправним і скасування наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_1 » відсутні.

Відповідно до п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Інші доводи позовної заяви не спростовують висновків, викладених судом у цьому рішенні.

Зважаючи на відсутність правових підстав для визнання протиправним і скасування наказу Мінекономіки від 02.12.2022 №1588-К «Про звільнення ОСОБА_1 », позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню як похідні.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позовної заяви щодо позовних вимог в частині оскарження наказів Мінекономіки від 01.11.2022 №1479-К та від 13.11.2022 №1518-К сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн, що підтверджується квитанцією від 28.02.2023.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково, то сума сплаченого судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 2147,20 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022» у частині, що стосується ОСОБА_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати абзац 3 пункту 1 наказу Міністерства економіки України від 13.11.2022 №1518-К «Про внесення змін у додаток до наказу Міністерства економіки України від 01.11.2022 №1479-К».

4. Зобов`язати Міністерство економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену частину заробітної плати у зв`язку з протиправним простоєм.

5. У задоволенні решти позову відмовити.

6. Стягнути з Міністерства економіки України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2, ідентифікаційний код 37508596) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 2147,20 грн (дві тисячі сто сорок сім грн 20 коп).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.