Справа № 344/21472/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 344/21472/23 пров. № А/857/23538/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про передачу справи за підсудністю від 15 листопада 2023 року (головуючий суддя Мелещенко Л.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 344/21472/23 за позовом ОСОБА_1 до інспектора Верховинського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта поліції Кішука Сергія Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до інспектора Верховинського районного відділення поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, старшого лейтенанта поліції Кішука Сергія Васильовича, в якому просить скасувати постанову №7413480 від 28.07.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого частиною четвертою статті 126 КУпАП.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2023 року адміністративний позов передано за підсудністю до Верховинського районного суду Івано-Франківської області.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суддя обґрунтовував тим, що матеріали позовної заяви не містять доказів реєстрації місця проживання (перебування, знаходження) позивача у місті Івано-Франківськ, натомість з постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2023 року вбачається, що місцем реєстрації позивача є с. Верхній Ясенів, Верховинський район, Івано-Франківська область.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що дана справа не підсудна Івано-Франківському міському суду, а має розглядатися Верховинським районним судом Івано-Франківської області за місцем реєстрації позивача та місцезнаходженням відповідача.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що подав позов до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ), а висновок суду першої інстанції про те, що позивач зареєстрований у Верховинському районі, який грунтувався на відомостях постанови про відкриття виконавчого провадження, є помилковим. Вважає, що суд першої інстанції не здійснив належної перевірки реєстрації його місця проживання та прийшов до передчасного висновку про передачу справи за підсудністю до іншого суду.

Відповідач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч. 2 ст. 312 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів при наданні оцінки законності та обгрунтованості ухвали виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Статтею 25 Кодексу адміністративного судочинства України визначено підсудність справ за вибором позивача.

Згідно частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

З аналізу наведених норм вбачається, що у спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності встановлена альтернативна підсудність за вибором позивача.

Альтернативна підсудність полягає у виборі позивачем суду, до якого він може звернутися за його зареєстрованим місцем проживання (перебування, знаходження) або за місцезнаходженням відповідача.

Кодекс адміністративного судочинства України, зокрема, стаття 171, визначає порядок дій судді після одержання позовної заяви.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно частини третьої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Частиною четвертою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з дня отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу (частина п`ята статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (частина шоста статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини сьомої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється у порядку, визначеному статтею 130 цього Кодексу.

Аналіз наведеної норми вказує на чітку послідовність дій суду, зокрема, здійснення належної перевірки місця проживання (перебування, знаходження) особи , перш ніж передати справу на розгляд іншого адміністративного суду.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суддя при одержанні позову ОСОБА_1 , встановивши, що підсудність справи є альтернативна і позивач мав право вибору подавати позов за своїм місцем проживання чи місцезнаходження відповідача, вимоги ст.171 КАС України не виконав. Встановлення зареєстрованого місця проживання на підставі відомостей у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження КАС України не передбачено.

Апеляційний суд наголошує, що статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений порядок встановлення місця проживання (перебування) фізичної особи, зокрема, шляхом звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, не здійснивши належної перевірки зареєстрованого місця проживання позивача, прийшов до передчасного висновку про передачу справи за підсудністю до іншого суду.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на дотримання права особи на доступ до суду.

Питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з метою забезпечення права позивача на доступ до суду, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про передачу справи за підсудністю до іншого суду скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про передачу справи за підсудністю від 15 листопада 2023 року у справі № 344/21472/23 скасувати та передати справу на розгляд Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар