Справа № 340/10461/23
Суддя: Л.І. ХИЛЬКО
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/10461/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй компенсацію за невикористані ОСОБА_2 дні щорічної та основної відпустки та одноразової грошової допомоги в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити їй компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку ОСОБА_2 за 37 календарних днів; компенсацію за невикористану додаткову відпустку ОСОБА_2 за 2 календарних дні; одноразову грошову допомогу в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби від грошового забезпечення, належні ОСОБА_2 , всього за 16 календарних місяців.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що як дружина померлого ОСОБА_2 має право на отримання компенсації за 37 календарних днів невикористаної основної відпустки чоловіка за період 2022-2023 рр. та 2 календарних дні додаткової відпустки, передбаченої як учаснику бойових дій за 2023 рік. Також, чоловік мав право на виплату одноразового грошового забезпечення за 2022 р. в розмірі 32 %, за 2023 р. в розмірі 32 %, яке виникло до дня смерті. Отже, вона має право на отримання компенсації в розмірі 64% від суми грошового забезпечення за 16 повних місяців служби ОСОБА_2 ..

Ухвалою від 26.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала надіслана відповідачам в електронному вигляді до електронного кабінету електронного суду та доставлена 26.12.2023 року (а.с.25-26).

Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк від відповідачів до суду не надходив.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд зазначає таке.

Згідно свідоцтва про одруження від 26.12.2008 серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 26.12.2008 зроблено відповідний актовий запис за № 9. Прізвище дружини та чоловіка після шлюбу - ОСОБА_4 (а.с.15).

Згідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.03.2022 № 21 ОСОБА_2 з 05.03.2022 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та визнано таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.6).

Згідно свідоцтва про смерть від 22.09.2023 серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що 22.09.2023 складено відповідний актовий запис № 88 (а.с.10).

25.09.2023 позивачка звернулася до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою про виплату коштів її померлого чоловіка (а.с.19-20).

Відповідно Витягу з протоколу засідання штатної ВЛК 11 Регіональної ВЛК № 3674 від 09.11.2023 захворювання, яке призвело до смерті, та причина смерті пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.9).

Згідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2023 № 345 ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю з 20.09.2023 виключено зі списків особового складу частини на всіх видів забезпечення. У наказі також зазначено про всі виплати, які необхідно здійснити членам сім`ї померлого (а.с.7-8).

Як вказала позивачка виплату компенсації за невикористану ОСОБА_2 основну та додаткову відпустку, а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 460 від 17.09.2014 в/ч НОМЕР_1 наказом від 02.12.2023 № 345 не передбачив, що є порушенням чинного законодавства.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до приписів статті першої Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею другою Закону № 2011-XII ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Приписами статті 9 Закону № 2011-XII перебачено те, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно до частини 22 статті 10-1 Закону № 2011-XII у разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі не використані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16--2 Закону України "Про відпустки", виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 цього Закону, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Згідно з частиною 6-1 статті 18 Закону № 2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 згаданого Закону.

Порядок виплати грошового забезпечення зазначеним у цьому пункті членам сімей військовослужбовців визначається Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також військовими формуваннями, правоохоронними і розвідувальними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260).

Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими регулюється розділом XXX вказаного Порядку.

Згідно пункту 1 розділу ХХХ Порядку № 260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.

У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 2 розділу ХХХ Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачка, у розумінні Закону № 2011-XII та Порядку № 260, є членом сім`ї, а саме дружиною померлого ОСОБА_2 , суд погоджується з доводами позивача про те, що вона має право на належне, але не отримане за життя її чоловіком грошове забезпечення.

Поряд з цим, з системного аналізу наведених норм спеціального законодавства слідує, що виплата належного, але не отриманого померлим військовослужбовцем грошового забезпечення здійснюється вищевказаним членам сім`ї лише за їхнім зверненням, на підставі наказу командира військової частини про виплату. В разі, якщо таке звернення надійшло після закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення померлим військовослужбовця, відповідна виплата не здійснюється.

Таким чином, до звернення осіб, визначених у пункті 1 розділу ХХХ Порядку № 260, у військової частини, у якій на грошовому забезпеченні перебував померлий (загиблий) військовослужбовець, фактично відсутній обов`язок здійснювати спірну виплату. Більше того, такий обов`язок відсутній і в разі пізнього звернення вказаних осіб (після закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) відповідного військовослужбовця чи з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим), про що і йдеться вище.

Як вбачається з поданих до суду документів, після смерті чоловіка, 25.09.2023 позивачка звернулася до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою про виплату коштів її чоловіка. Втім, із поданої до суду копії такої заяви неможливо встановити, чи була вона дійсно подана до в/ч НОМЕР_1 , оскільки відмітки про її вручення або ж докази направлення такої заяви поштою, у матеріалах справи відсутні (а.с.19-20).

При цьому, позивачка у заяві від 27.03.2024 зазначила, що не має змоги подати такі докази у зв`язку з необізнаністю про необхідність при поданні такої заяви робити відповідні відмітки (а.с.32).

Судом також було витребувано у в/ч НОМЕР_1 інформацію про отримання та результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.09.2023, однак відповідну інформацію до суду не подано (а.с.28-29).

Також, як зазначалось судом вище, згідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2023 № 345 ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю з 20.09.2023 виключено зі списків особового складу частини на всіх видів забезпечення. У наказі вказано про всі виплати, які необхідно було здійснити членам сім`ї померлого військовослужбовця (а.с.7-8).

Предметом розгляду у справі є протиправна, на думку позивачки, бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати їй належного, але не отриманого за життя грошового забезпечення її покійного чоловіка, тоді як в матеріалах справи взагалі відсутні докази звернення позивачки після 02.12.2023 (тобто після видання наказу № 345) до в/ч НОМЕР_1 на виконання вимог п. 2 розділу ХХХ Порядку № 260 за такою виплатою або ж відповідна відмова відповідача за результатами розгляду такого звернення.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що її чоловік мав право на щорічну відпустку за 2022р. в розмірі 25 календарних дні, за 2023р. в розмірі 13 календарних дні або на отримання грошової компенсації за 37 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, на 2 календарних днів додаткової відпустки, як учасник бойових дій за період з 15.08.2023р. по 19.09.2023р., яке виникло до дня його смерті, а також на виплату одноразового грошового забезпечення за 2022 р. в розмірі 32 %, за 2023 р. в розмірі 32 %, яке виникло до дня його смерті.

Однак, будь-яких письмових доказів щодо наявності спору з цього питання або відмови виплатити позивачці, як дружині померлого військовослужбовця, відповідної компенсації матеріали справи також не містять.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 у справі № П/9901/137/18 (№ 800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Слід зазначити, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2 та 5 КАС України. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. При цьому підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно.

Разом з тим, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

З огляду на наведене, враховуючи, що позивачкою не надано суду доказів звернення до в/ч НОМЕР_1 на виконання вимог пункту 2 розділу ХХХ Порядку № 260 із заявою щодо виплати належного за життя, але не отриманого її покійним чоловіком грошового забезпечення (компенсації тощо), суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій справі є передчасними та фактично заявленими на майбутнє, а тому у задоволенні таких необхідно відмовити.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судові витрати відповідно до статті 139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 263, 291, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.255 КАС України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. ХИЛЬКО