Справа № 140/1701/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року ЛуцькСправа № 140/1701/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Закон №796-ХІІ), з моменту призначення пенсії, без обмежень; зобов`язання здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 вказаного Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з моменту призначення пенсії, без обмежень; стягнення 100000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є непрацюючим пенсіонером, постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення та має право на отримання підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Проте відповідач виплату підвищення до пенсії не здійснює, хоч, як стверджує позивач, він неодноразово звертався усно і з письмовими заявами з цього приводу, востаннє 08 листопада 2023 року. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача йому також завдано моральної шкоди.

З урахуванням наведеного позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.21-23), зазначивши, що ОСОБА_1 є одержувачем пенсії по інвалідності, має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи. Поряд з тим за матеріалами пенсійної справи позивач проживає у місті Луцьку (не відноситься до зони радіоактивного забруднення), де отримує пільги на житлово-комунальні послуги, та із заявою про зміну місця проживання він не звертався. Вважає, що надана для підтвердження місця проживання довідка від 17 жовтня 2023 року №893 свідчить лише про те, що позивач є членом домогосподарства в селі Гораймівка Волинської області. На переконання відповідача, належним доказом про місце проживання є лише витяг з реєстру територіальної громади.

Відповідач також вказав, що Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII Про внесення змін та визнання такими, що втратила чинність, деяких законодавчих актів України (далі Закон №76-VIII) статтю 39 Закону №796-ХІІ виключено. Натомість з 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 04 лютого 2016 року №987-VIII Про внесення змін до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №987-VIII), яким статтю 39 викладено в редакції, що передбачає встановлення в порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, доплати громадянам, які працюють в зоні відчуження. І хоч Рішенням Конституційного Суду України 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VIII, проте воно не містить застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ. Тому оскільки Закон №987-VIII є чинним, неконституційним не визнавався, то з 01 січня 2016 року доплата передбачена виключно працюючим в зоні відчуження громадянам, до яких позивач не належить.

Відповідач зауважив, що позивач не звертався із заявою про перерахунок пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ. На усне звернення ОСОБА_1 та його представника було видано довідку про розмір пенсійної виплати, отримання якої не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, та свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, тому не підлягають задоволенню вимоги, заявлені поза межами строку звернення до суду. Також позивачем не підтверджено факт заподіяння ГУ ПФУ у Волинській області моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, що виключає можливість відшкодування моральної шкоди.

У відповіді на відзив (а.с.68-71) позивач підтримав доводи позову й вказав, що в кінці 2023 року дізнався про право на отримання відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. Те, що він зареєстрований у місті Луцьку Волинської області, куди він приїжджає виключно для здійснення контролю за станом житла та за нараховані комунальні послуги, не позбавляє його права мати інше місце проживання та він постійно проживає у селі Гораймівка Волинської області. Поряд з тим чинним законодавством передбачена можливість особи за наявності кількох місць задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) лише за однією адресою за власним вибором.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Сторони не зверталися у встановленому порядку із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позові, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (1 категорія), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с.22).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності; він не перебуває у трудових відносинах. Вказані обставини підтверджено протоколом від 01 серпня 1996 року №532 про призначення пенсії (а.с.74 зворот), матеріалами пенсійної справи (а.с.79-80), довідкою відповідача від 19 жовтня 2023 року №/4246 (а.с.24).

У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про реєстрацію ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем.

З відомостей паспорта громадянина України слідує, що позивач зареєстрований у місті Луцьку (а.с.82-83). Відповідно до довідки виконавчого комітету Колківської селищної ради від 17 жовтня 2023 року №893, ОСОБА_1 з 01 січня 1968 року по 03 серпня 2006 року був зареєстрований і постійно проживав в селі Гораймівка Волинської області, а із 09 серпня 2006 року зареєстрований у місті Луцьку, але постійно проживає в селі Гораймівка; довідка видана на підставі погосподарських книг (а.с.31).

З матеріалів пенсійної справи за період 2018 2023 роки видно, що підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-XII позивачу не встановлювалося (а.с.79-80).

08 листопада 2023 року представник позивача в інтересах останнього електронними засобами подав до ГУ ПФУ у Волинській області заяву про нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-XII разом із довідкою від 17 жовтня 2023 року №893 (а.с.25-28).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено в Законі №796-XII.

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, була викладена так: Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

28 грудня 2014 року прийнято Закон №76-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45.

04 лютого 2016 року прийнято Закон №987-VIII, який згідно з розділом ІІ Прикінцеві положення набрав чинності з 01 січня 2016 року і який включив до Закону №796-ХІІ статтю 39 Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження такого змісту: Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 17 липня 2018 року №6-р/2018 указав, що обмеження чи скасування Законом №76-VІІІ пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон №76-VІІІ у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність. При цьому в рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VІІІ, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-ХІІ вказане Рішення не містить.

Тобто, зазначеним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року), яка із 17 липня 2018 року є чинною.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі № 240/4937/18 зробила висновок щодо співвідношення норм статті 39 Закону №796-ХІІ (у редакції, дія якої відновлена відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018) та статті 39 (у редакції Закону №987-VIII) з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018.

Так у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Закону №796-ХІІ (яка була чинною до 01 січня 2015 року) і ця редакція за своїм змістом та правовим регулюванням передбачає доплати значно більшим категоріям осіб, ніж це передбачено у редакції Закону №987-VIII, і відновлює соціальні виплати тим особам, право на доплати яким не передбачено із включенням статті 39 Законом №987-VIII. Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта - статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом №76-VIII спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01 січня 2016 року статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-VIII. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) у частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 дійшла правового висновку про те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 та статті 39 Закону №796-ХІІ із 17 липня 2018 року непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 наведені обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права: а) позивач проживає на території радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; б) позивач є непрацюючим пенсіонером; в) відповідачем є відповідне управління ПФУ; г) предметом спору є нарахування та виплата із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному частиною другою статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року.

Отже, для отримання непрацюючим пенсіонером доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-XII, яка відновила свою дію для такої категорії осіб з 17 липня 2018 року на підставі рішення Конституційного Суду України рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018, неодмінною умовою є проживання на території радіоактивного забруднення.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Постанова №106).

З огляду на доводи сторін у заявах по суті справи визначальним є підтвердження факту проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до частин першої, шостої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Як установлено частиною першою статті 4 Закону України від 05 листопада 2021 року №1871-ІХ Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні (далі Закон №1871-ІХ), особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

З наведеного слідує, що фізична особа може мати не одне місце проживання, проте задекларувати/зареєструвати місце проживання може лише за однією із цих адрес.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1871-ІХ передбачено, що декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом.

За визначенням, наведеним у статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-IV Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Отже, від місця проживання законодавець відмежовує місце перебування, тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

За приписами частини першої статті 26 Закону №1871-ІХ за заявою особи, яка декларує або реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласника) житла, представників, законних представників особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення) орган реєстрації видає витяг із реєстру територіальної громади, що підтверджує зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, виключення інформації з реєстру територіальної громади про місце проживання (перебування) особи.

У статті 2 Закону №1871-ІХ наведене значення термінів, які вживаються у ньому, зокрема, витяг з реєстру територіальної громади - документ у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час формування витягу (пункт 2).

Відповідно до пункту 2 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону №1871-ІХ місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню). Для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до: паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки; паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон; витягу з реєстру територіальної громади.

З наведеного слідує, що витяг з реєстру територіальної громади є одним із доказів підтвердження факту реєстрації місця проживання.

Як видно з відомостей паспорта громадянина України (а.с.82-83), ОСОБА_1 з 18 липня 2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою він перебуває на пенсійному обліку з 2011 року (а.с.75 зворот).

В Єдиному демографічному реєстрі відсутні відомості про ОСОБА_1 (а.с.67).

Поряд з тим позивач (його представник за довіреністю), звертаючись із заявою про перерахунок пенсії - встановлення доплати відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, додав довідку виконавчого комітету Колківської селищної ради від 17 жовтня 2023 року №893, за змістом якої ОСОБА_1 03 серпня 2006 року був знятий з реєстрації в селі Гораймівка Волинської області, але постійно проживає тут без реєстрації з 09 серпня 2006 року (а.с.31).

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження: статистичний облік громадян, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (пункт б частини статті 27 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР Про місцеве самоврядування в Україні).

Докази нечинності чи скасування довідки від 17 жовтня 2023 року №893 в матеріалах справи відсутні. Також надіслана за вказаною у позовній заяві адресою (село Гораймівка) ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана позивачем (а.с.52).

Надані відповідачем докази (зокрема, щодо надання позивачу пільг за житлово-комунальні послуги за місцем реєстрації) не спростовують достовірності вказаної довідки, що містить інформацію про період та місце фактичного проживання позивача.

Село Гораймівка Маневицького району (тепер Луцького району) Волинської області згідно з додатком 1 до Постанови №106 віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.

Підвищення пенсії статтею 39 Закону №796-XII встановлене за фактичне проживання на території радіоактивного забруднення.

Отже, позивач, який має статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, є непрацюючим пенсіонером та фактично поживає в населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення (село Гораймівка), має право на отримання доплати відповідно до статті 39 Закону №796-XII (в редакції Закону до 01 січня 2015 року).

Поряд з тим, вирішуючи, чи є у цьому разі протиправною поведінка ГУ ПФУ у Волинській області у зв`язку із невиплатою позивачу спірного підвищення до пенсії, суд враховує правила, визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року №1566/11846; далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1).

Додатком 7 до Порядку №22-1 затверджено пам`ятку пенсіонера, згідно з пунктом 2 якої пенсіонери протягом 10 днів зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду України про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсійної виплати або припинення її виплати з наданням документів, що підтверджують, зокрема, зміну місця проживання (реєстрації).

За змістом пунктів 1, 2 розділу І Порядку №22-1 заява про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

За приписами абзацу сьомого пункту 1.8 розділу І Порядку №22-1 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням виплати пенсії за новим місцем проживання вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом №1871-ІХ (пункт 2.22 розділу ІІ Порядку №22-1). Вжите словосполучення може вказує на те, що місце проживання підтверджується не тільки визначеними Законом №1871-ІХ документами.

З наведеного слідує, що обов`язок вчинення відповідних дій в органу Пенсійного фонду виникає після повідомлення пенсіонером про обставини, які спричиняють зміну розміру пенсійної виплати. У цьому разі такою обставиною є повідомлення про проживання в населеному пункті, віднесеному до зони гарантованого добровільного відселення.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2023 року засобами електронного зв`язку на адресу ГУ ПФУ у Волинській області було надіслано заяву про перерахунок пенсії та нарахування ОСОБА_1 доплати у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік) відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ (а.с.25-28). Як можна зрозуміти зі змісту заяви та з огляду на найменування долучених файлів, до заяви додано, зокрема, довідку щодо місця проживання позивача.

Як видно зі звіту поштового веб-серверу mail.gov.ua, документи отримані відповідачем (а.с.29-30). З огляду на час надіслання (19:21 08 листопада 2023 року) днем отримання заяви відповідачем слід вважати 09 листопада 2023 року, що спростовує його доводи про те, що позивач не звертався із заявою про встановлення йому доплати до пенсії та що він не повідомляв про зміну місця проживання.

Однак відповідач не вчинив дій для виплати позивачу підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ, тому слід дійти висновку, що у цьому разі наявна протиправна бездіяльність, яка призвело до неотримання останнім підвищення до пенсії.

Поряд з тим відповідач фактично до 09 листопада 2023 року взагалі не був обізнаний про зміну місця проживання позивача, тобто, про існування обставин, з яким закон пов`язує обов`язок Пенсійного органу нарахувати та виплатити спірне підвищення до пенсії.

Воднораз реалізація права на отримання пенсійних виплат пов`язується з поведінкою самого пенсіонера, який має повідомити пенсійний орган про настання таких обставин.

На думку суду, оскільки ОСОБА_1 раніше не звертався до органу Пенсійного фонду із відповідною заявою про виплату йому підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в населеному пункті віднесеному до зони радіоактивного забруднення, а у відповідача не було підстав для виплати такого підвищення з огляду на наявні відомості про місце проживання позивача згідно із його завою від 02 березня 2011 року про місце проживання в місті Луцьку (не віднесено до зони радіоактивного забруднення), то правових підстав для нарахування та виплати підвищення до пенсії до моменту відповідного звернення особи із заявою немає.

Таким чином, позовні вимоги щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням пункту 1.8 розділу І Порядку №22-1 належить задовольнити у спосіб зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу зазначене підвищення до пенсії з 09 листопада 2023 року.

Також суд враховує, що 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (далі Закон №1774-VIII).

Пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 19 грудня 2019 року №410-ІХ).

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року (зі змінами, внесеними згідно із Законом від 15 травня 2018 року №2415-VIII).

Згідно з пунктом 9 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №240/19227/21 дійшла висновку про те, що норма пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIIІ (в частині інших виплат, щодо яких не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина) поширюється на підвищення (доплату) до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, а тому розмір підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ (у редакції, яка діяла до 01 січня 2015 року) встановлюється із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року, а не мінімальної заробітної плати.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України та висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18, від 04 квітня 2024 року у справі №240/19227/21, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на щомісячне підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, установленим на 1 січня відповідного календарного року.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково у спосіб визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ у Волинській області щодо ненарахування та невиплати позивачу з 09 листопада 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, та зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 з 09 листопада 2023 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону №796-ХІІ, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб (із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії), та про відмову у задоволенні решти позовних вимог.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-третьої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами) роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, у такому випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн позивач покликався на завдання діями відповідача моральної шкоди, яка полягала психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях, недовірі, отримання постійних моральних стражданнях (через негативні емоції, нервування, стрес) за фактом зміни звичного способу життя через необхідність захисту порушених прав у суді, витрачання часу на складання документів для подання до суду; стверджує, що на фоні нервового напруження втратив сон, що погіршило його фізичне та психічне здоров`я.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а).

Реалізація права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, не може і не повинна бути інструментом збагачення такої особи за рахунок бюджетних коштів, а покликана виключно забезпечити компенсацію завданої моральної шкоди, у цьому випадку реальних душевних страждань.

Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань у тій мірі, з якою пов`язується наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача. Враховано, зокрема, й поведінку самого позивача у відносинах з органом Пенсійного фонду, яка передувала зверненню до суду із цим позовом (фактичне звернення щодо нарахування спірного підвищення пенсії).

При цьому саме лише задоволення позовної вимоги щодо неправомірної бездіяльності органу Пенсійного фонду, яка полягає у ненарахуванні позивачу доплати до пенсії, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб Пенсійного фонду та завданою шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

З огляду на обставини справи, аргументи і доводи учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

На думку суду, відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі, як про це просить позивач.

Частини п`ята та шоста статті 246 КАС України не встановлюють обов`язку суду у резолютивній частині рішення суду встановлювати судовий контроль за його виконанням.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановлення судового контролю може мати місце і на стадії виконання судового рішення за заявою сторони, на користь якої таке рішення ухвалене, за наявності обґрунтованих доводів та підстав вважати, що відповідач ухиляється від виконання рішення у справі. Окремо слід вказати, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами. У цій справі позивачем не наведено обставин, які б вказували на те, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, при цьому примусове виконання рішень суду у справах такої категорії забезпечується органами державної виконавчої служби.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем судових витрат, то підстави для вирішення питання про їх розподіл відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 09 листопада 2023 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 09 листопада 2023 року нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк