Справа № 640/8397/21
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 квітня 2024 року

м. Київ

справа №640/8397/21

адміністративне провадження №К/990/12999/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Губської О.А.,

суддів: Білак М. В., Мацедонської В.Е.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 640/8397/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

визнати недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці від номером запису « 02» про звільнення 06 липня 2011 року з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06 липня 2011 року №871 о/с;

зобов`язати відповідача видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до його трудової книжки із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

зобов`язати нарахувати та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно- аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07 липня 2011 року по день фактичного у розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач вшосте 29 березня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу належить залишити без руху з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України в касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Перевіривши касаційну скаргу, Судом встановлено, що її зміст не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано підстави, на якій подана касаційна скарга, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Як на підставу звернення до Суду скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судом апеляційної інстанції не були враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду, у справах № 815/1767/17, № 420/12157/21, № 810/660/17 та ін. та Великої Палати Верховного Суду, у справах № 812/292/18, № 822/524/18.

Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

При встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

У разі посилання на висновки Верховного Суду, які на думку скаржника не були враховані судом апеляційної інстанції, необхідно посилатися на ті висновки, які були зроблені на підставі дослідження норм, що підлягають застосуванню у спірних правовідносинах за однакових умов.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19).

Варто зауважити, що у справі № 812/292/18 позивач звернувся до суду і просив скасувати рішення відповідача від 13 грудня 2017 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску в загальній сумі 45 тис. 82 грн 77 коп.

У справі № 822/524/18 предметом оскарження було визнання протиправною відмови Кам`янець-Подільського об`єднаного управління ПФУ Хмельницької області здійснити переведення з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця та зобов`язання відповідача призначити та здійснювати нарахування й виплату з 31 січня 2018 року пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідці від 31 січня 2018 року.

Так, у справі № 815/1767/17 спір стосувався визнання протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. У цій справі позивача був звільнений зі служби за власним бажання, а не вчасний розрахунок був пов`язаний із не виплатою йому при звільненні одноразової грошової допомоги при звільненні з органів внутрішніх справ.

У справі № П/811/371/16 правовідносини склалися з приводу стягнення на користь позивача з МВС України грошових коштів щодо: заборгованості з грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по 14 березня 2016 року в сумі 23 300,34 грн; заборгованості з грошового забезпечення за період з 01 жовтня 2015 року по 06 листопада 2015 року в сумі 6 963,32 грн; вихідної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 5 624,22 грн; допомоги на оздоровлення в сумі 4 524,22 грн; середнього заробітку, що виник у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення за період з 15 березня 2015 року по 30 листопада 2016 року в розмірі 24 310,03 грн; компенсації витрат на проїзд до м. Кіровограда та у зворотному напрямку до м. Кременчука на користь позивача у розмірі 900,00 грн та на користь представника позивача такому ж розмірі; компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 28 472,62 грн.

Позов був обґрунтованим тим, що наказом УМВС України на Південній залізниці від 14 березня 2016 року позивача було звільнено з посади першого заступника начальника лінійного відділу - начальника слідчого відділення лінійного відділу на станції Кременчук Південної залізниці з 06 листопада 2015 року. Позивач вважав дату його звільнення у зазначеному наказі неправильною, оскільки до 14 березня 2016 року він виконував свої обов`язки, в тому числі, в якості відповідального за передачу на зберігання справ, документів, майна Кременчуцького відділу МВС України на Південній залізниці. У зв`язку з цим, позивач просив суд зобов`язати відповідачів скасувати наказ про звільнення та вважати його звільненим з 14 березня 2016 року за тією ж підставою.

У справі № 420/12157/21 предметом розгляду були вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за службу особи начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03 червня 2010 року по 07 листопада 2015 року та не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення; зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення з 03 червня 2010 року по 07 листопада 2015 року в розмірі 11 330,13 гривень; зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплати компенсацію за службу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні з 03 червня 2010 року по 07 листопада 2015 року в розмірі 75 089,7 гривень; зобов`язання ГУ МВС нарахувати та виплати суму середнього заробітку за весь період затримки остаточного розрахунку при звільненні з 07 листопада 2015 року з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів виходячи з середньоденного розміру грошового забезпечення - 357,57 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що проходив службу у відповідача з серпня 1998 року по 05 липня 2015 року та в подальшому був переведений до Головного управління Національної поліції в Одеській області. Також позивач зазначав, що 14 червня 2021 року його було ознайомлено з наказом ГУ НП про звільнення та що індексація грошового забезпечення та виплата компенсації за службу у вихідні або святкові дні здійснювалась відповідачем не у повному обсязі з 03 червня 2010 року по 07 листопада 2015 року. Посилаючись на норми діючого законодавства, рішення Конституційного Суду та практику ЄСПЛ, те що індексація грошового забезпечення за спірний період у відомостях про грошове забезпечення відсутня, тоді як позивач в період з 06 червня 2010 року по 07 листопада 2015 року проходив службу у святкові та вихідні дні.

Предметом розгляду у справі № 823/1562/15 скасування наказу УМВС України в Черкаській області №1082 від 05 червня 2015 року в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ; поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого Маньківського ВП Уманського ВП ГУНП в Черкаській області; стягнення з УМВС України в Черкаській області виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивував тим, що відповідач звільнив позивача зі служби в органах внутрішніх справ за відсутності правових підстав та належних доказів вчинення ним дисциплінарного проступку.

Суди у вказаній вище справі встановили: позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності внаслідок грубого порушення позивачем службової дисципліни і законності, невиконання вимог Закону України «Про міліцію», Дисциплінарного статуту ОВС України, Присяги працівника органів внутрішніх справ, правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України; дисциплінарний проступок, як грубе порушення позивачем службової дисципліни виявився саме у вчиненні ним проступку пов`язаного з зберіганням та передачею наркотичного засобу; за цим фактом порушено кримінальне провадження за ч.2 ст.307, ч.1 ст.365 КК України відповідно до яких позивачу 26 травня 2015 року повідомлено про підозру.

В контексті таких обставин справи Верховний Суд вказав на протиправність наказу Управління МВС України в Черкаській області від 05 червня 2015 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ, оскільки матеріалами службового розслідування, відповідно до вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, не доведено наявності вчинення позивачем саме дисциплінарного проступку та не конкретизовано, в чому ж саме полягає порушення позивачем вимог Закону України «Про міліцію», Дисциплінарного статуту ОВС України, Присяги працівника органів внутрішніх справ, правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України, які дії в їх порушення вчинив чи не вчинив позивач, як того вимагає у тому числі пункт 1.2 Інструкції та був відсутній вирок суду в кримінальній справі, як на час притягнення позивача до відповідальності так і на час розгляду справи судом першої інстанції.

У справі № 810/660/17 позивач звернувся з вимогами про змінення дати звільнення з 15 червня 2016 року на 08 лютого 2017 року, тобто на фактичний день ознайомлення позивача з наказом про звільнення та видачею трудової книжки шляхом внесення до трудової книжки відповідного запису; стягнення з ГУ НП в Київській області середній розмір грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15 червня 2016 року з розрахунку: (а) посадовий оклад за спеціальним званням та стаж; (б) премія (з розрахунку середнього розміру премії, яку отримував керівник Таращанського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ НП); (в) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у розмірах, які отримував керівник Таращанського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ НП); (г) одноразові додаткові види грошового забезпечення (у розмірах, які нараховувались керівнику Таращанського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУ НП).

Суди у цій справі встановили: наказом ГУ НП в Київській області № 305 о/с від 15 червня 2016 року позивача звільнено зі служби в поліції у запас з підстав, визначених пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби). Копію наказу про звільнення позивач отримав 08 лютого 2017 року. У цей же день позивач отримав трудову книжку та військовий квиток, що підтверджується розпискою, складеною позивачем власноручно.

Вирішуючи цей справі суди керувалися, зокрема, Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799.

Предметом оскарження у справі № 812/390/16 були вимоги щодо зобов`язання відповідача видати наказ, у якому визначити датою звільнення дату видачі дублікату трудової книжки - 26 березня 2016 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 10 жовтня 2014 року по 26 березня 2016 року в сумі 75 523,62 грн.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначав, що 09 жовтня 2014 року його звільнили з посади наказом за порушення дисципліни. При звільненні з роботи позивачу не видали трудову книжку і виписку з наказу. При зверненні до ГУМВС України у Луганській області з приводу трудової книжки пояснили, що трудової книжки у них немає, що трудова книжка знаходиться у особовій справі, яка знаходиться на тимчасово окупованій території. При звернені до суду з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а також за час судового розгляду справи ГУМВС України у Луганській області не зробило дубліката трудової книжки та не видало його.

У цій же справі спір склався щодо бездіяльності відповідача, яка полягала у несвоєчасній видачі трудової книжки позивачу та не здійсненні повного розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовував позивач тим, що відповідачем порушено законодавство про працю в частині не ознайомлення позивача із наказом про звільнення, не видачі трудової книжки та непроведення розрахунку, що є підставою для визнання періоду з дня звільнення позивача відповідно до наказу МВС України 06 липня 2011 року № 871 о/с до дня видачі йому трудової книжки вимушеним прогулом, внесення відповідних змін до трудової книжки та стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також позивачем зазначено, що відносно нього відповідачем було проведено службове розслідування (від 24 червня 2009 року №7/4459). За результатами службового розслідування позивача не було відсторонено від виконання службових обов`язків за займаною посадою, а лише зменшено виплату посадового окладу в розмірі 1700,00 грн, позбавлено виплати за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% та за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50% посадового окладу. На думку позивача, за період з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року він мав право на отримання грошового забезпечення виходячи з розміру посадового окладу 1800,00 грн, оскільки відповідачем не було прийнято наказів щодо зменшення грошового забезпечення позивача.

Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом Міністерства внутрішніх справ України було звільнено майора міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 67 (у зв`язку зі вступом у законну силу вироку суду). Підстава: вирок Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2010 року; трудову книжку надіслано до ліквідаційної комісії Управління МВС в Полтавській області.

Вирішуючи цей спір суди керувалися нормами Закону України «Про міліцію», «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 №266/94-ВР

Перевіряючи доводи касаційної скарги Суд зазначає, що спірні правовідносини та справи, на які скаржник посилається не є подібними до обставин цієї справи, мають різні підстави позову, в частині справи мають відмінне правове регулювання або застосовуються різні редакції нормативно-правових актів, що регулюються спірні правовідносини. Натоміть, висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Згідно із частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Частинами першою і другою статті 169 КАС України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання уточненої касаційної скарги (заяви про уточнення касаційної скарги) із зазначенням підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав) та викладенням відповідних обґрунтувань.

На підставі вищенаведеного та керуючись статями 169, 329, 330, 332 КАС України,

у х в а л и в:

Залишити без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 640/8397/21.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги.

У разі невиконання вимог ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

О.А. Губська

М.В. Білак

В.Е. Мацедонська ,

Судді Верховного Суду