Справа № 280/6633/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 280/6633/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 05 січня 2024 року) в справі №280/6633/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 лютого 2017 року по 15 липня 2023 року; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 лютого 2017 року по 15 липня 2023 року у розмірі 636 962,48 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 246,09 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що оскільки позивач не був звільнений з військової служби 22 лютого 2017 року, а призначений на іншу посаду у ЗСУ, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 116, 117 КЗпП.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 28 від 11 лютого 2015 року позивача зарахованого до списків особового складу частини на всі види забезпечення, а з 11 лютого 2015 року - на котлове забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 40 від 23 лютого 2017 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 23 лютого 2017 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року по справі № 280/5287/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 11 лютого 2015 року по 23 лютого 2017 року включно із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року по справі № 280/5287/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 11 лютого 2015 року по 30 листопада 2015 року включно із застосуванням лютого 2015 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця)

На виконання рішення суду 15 липня 2023 року військова частина виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 11 травня 2015 року по 23 лютого 2017 року в розмірі 40 076,13 грн, що підтверджується довідкою № 168 від 18 серпня 2023 року.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 15 липня 2023 року, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ.

З огляду на приписи ст. 117 КЗпП України, суд першої інстанції вказав, що період затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 24 лютого 2017 року по 24 серпня 2017 року тривалістю 182 календарних дні.

Обчисливши середньоденне грошове забезпечення за такий період у розмірі 49 711,48 грн. (273,14 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 182 (кількість днів затримки розрахунку)), суд першої інстанції визначив розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі суми недоплачених коштів у розмірі 38 246,09 грн, яка є на 100% співмірною з його порушеним правом.

Саме тому суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок необґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 з 11 лютого 2015 року по 23 лютого 2017 року.

Наказом першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 22 лютого 2017 року № 41-РС старшого сержанта ОСОБА_1 призначено головним сержантом мотопіхотного взводу мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 40 від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 23 лютого 2017 року.

На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2023 року в справі № 280/5287/22, якою зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 11 лютого 2015 року по 30 листопада 2015 року включно із застосуванням лютого 2015 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), військової частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11 травня 2015 року по 23 лютого 2017 року в розмірі 40 076,13 грн, що підтверджується довідкою № 168 від 18 серпня 2023 року.

Відповідно до витягу з послужного списку, долученого до апеляційної скарги, позивач звільнений з військової служби у запас наказом військової частини ПП НОМЕР_2 № 95 від 25 квітня 2017 року.

Спірним під час апеляційного перегляд справи є виключно питання права позивача на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на те, що позивач не був звільнений з військової служби 22 лютого 2017 року (дата виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ), а призначений на іншу посаду у ЗСУ.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, викладено в новій редакції статті 116 та 117 КЗпП України.

Так, стаття 116 КЗпП має наступну редакцію: «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.».

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Стаття 117 КЗпП в редакції Закону № 2352-ІХ має таку редакцію:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Отже, оскільки індексація грошового забезпечення, на яку мав право позивач, відноситься до належних звільненому сум, та у разі її невиплати така індексація повинна бути виплачена у день звільнення позивача з військової служби. Факт не виплати такої суми в установлений строк є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

При цьому суд погоджується із аргументами відповідача, що оскільки позивач перед звільненням проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , то відсутні підстави для покладання обов`язку на військову частину НОМЕР_1 із виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні через невиплату індексації грошового забезпечення.

Судом встановлено, що наказом першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ (по особовому складу) від 22 лютого 2017 року № 41-РС старшого сержанта ОСОБА_1 призначено головним сержантом мотопіхотного взводу мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 40 від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 23 лютого 2017 року.

Тобто після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 продовжив проходження військової служби.

ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас наказом військової частини НОМЕР_2 № 95 від 25 квітня 2017 року.

Приписи частини першої статті 117 КЗпП пов`язують виплату особі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, із невиплатою з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи, що позивач звільнений з військової служби під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , то саме військова частина НОМЕР_2 має нести відповідальність за невиплату у день звільнення позивачу всіх сум, що належать йому, а військова частина НОМЕР_1 , до якої пред`явлено позивачем позов, не має такого обов`язку.

Одним з основних принципів адміністративного судочинства відповідно до статті 9 КАС України є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає у тому, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта).

Частинами третьою п`ятою статті 48 КАС України встановлено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору не врахував зазначені вище обставини, про які відповідач повідомляв суд, не здійснив заміну відповідача належним або не залучив до участі у справі військову частину НОМЕР_2 як співвідповідача.

Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції позбавлений компетенції на здійснення заміни неналежного відповідача в силу того, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції (частина п`ята статті 308 КАС України).

Враховуючи приведені обставини, є неправильним висновок суду першої інстанції про покладання обов`язку з поновлення порушених прав позивача на особу, яка не може відповідати за позовом, а враховуючи відсутність у суду апеляційної інстанції компетенції на притягнення належного відповідача до участі в справі на стадії апеляційного перегляду справи, рішення суду першої інстанції має бути скасовано та в задоволенні позовних вимог, звернутих до особи, яка не може відповідати за позовом, належить відмовити.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року в справі № 280/6633/23 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року в справі № 280/6633/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити в справі № 280/6633/23 нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24 квітня 2024 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов