Справа № 620/3243/24
Суддя: Дар'я ВИНОГРАДОВА
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року м. Чернігів Справа № 620/3243/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Виноградової Д.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», збільшеної до 100000,00 грн пропорційно із розрахунку на місяць за періоди перебування на стаціонарному лікуванні з 09.09.2023 по 01.11.2023 та за період перебування з 01.11.2023 по 30.11.2023 у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100000,00 грн пропорційно із розрахунку на місяць за періоди перебування на стаціонарному лікуванні з 09.09.2023 по 01.11.2023 та за період перебування з 01.11.2023 по 30.11.2023 у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 09.09.2023 по 01.11.2023, з 01.11.2023 по 30.11.2023 відповідачем протиправною не нараховано та не виплачено позивачу додаткову винагороду у розмірі збільшеному до 100000,00 грн у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за період його перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок поранення, отриманого при захисті Батьківщини та під час відпустки для лікування.

У відзиві відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та просить у їх задоволенні відмовити, посилається на те, що позивач повинен був звернутись до свого безпосереднього начальника із рапортом про нарахування та виплату додаткової грошової винагороди відповідно до ПКМУ від 28.02.2022 № 168, як це визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України в частині звернення військовослужбовця зі службових чи інших питань. Крім того, зазначає, що при вирішенні питання про документ, що підтверджує причинно-наслідковий зв`язок отримання поранення пов`язаного із Захистом Батьківщини, то уповноваженим органом видачі документу і встановлення причинно-наслідкового зв`язку отримання поранення є відповідна штатна чи позаштатна військово-лікарська комісія, а не довідка військової частини про обставини отримання травми.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій заперечує щодо доводів відповідача та просить позовні вимоги задовольнити. Вказує на тому, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, є наявність у розпорядженні військової частини, відповідних підтверджуючих документів, а не рапорту військовослужбовця про проведення відповідних виплат. Тобто відповідні виплати військовослужбовцю повинні здійснюватися навіть і за відсутності його рапорту про це у безпосереднього командира. А подання рапорту військовослужбовцем про здійснення відповідних виплат - є вже його зверненням до командира військової частини, до повноважень якого і віднесено видання відповідних наказів про виплату додаткової винагороди, з вимогою все ж таки реалізувати його право на отримання відповідної додаткової винагороди, у випадку якщо їх виплата затримується через безвідповідальність безпосереднього командира або дізнатися причини відмови у проведенні цих виплат.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у яких заперечує проти задоволення позову та посилається на аналогічні обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу по мобілізації у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022. Наказом № 43 від 09.02.2023 позивача призначено на посаду начальника складу продовольчої служби 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , звання солдат, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 та посвідченням серії НОМЕР_3 від 09.02.2024.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2023 № 693/7497 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) солдат, призваний по мобілізації, ОСОБА_1 09.09.2023 одержав вибухову травму, вогнепальне наскрізне поранення нижньої третини лівої гомілки. За обставин: безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , поблизу населеного пункту Вербове, Запорізької області, на території України, у результаті обстрілу зі ствольної артилерії противника, перебуваючи у засобах індивідуального захисту (бронежилет, кевларова каска). У стані алкогольного та наркотичного сп`яніння позивач не перебував.

Згідно до виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого № 655/2426 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 10.09.2023 по 14.09.2023 у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня № 8» Запорізької міської ради.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 28834, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у період з 14.09.2023 по 16.09.2023 у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня № 4 Дніпровської міської ради».

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 8997 встановлено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 17.09.2023 по 01.11.2023 у Комунальному некомерційному підприємстві «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради.

Відповідно до довідки військо-лікарської комісії Комунального підприємтва «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради № від 01.11.2023 позивачу було визначено діагноз та прийнята постанова військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва), у якій зазначено, що отримана позивачем травма, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Відповідно до наказу МОЗ України № 370 від 04.07.2007 «Про затвердження Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості», дана травма відноситься до категорії «тяжка». На підставі ст. 81 графи ІІ Розладу хвороб, позивач потребує відпустки для лікування після травми на 30 (тридцять) календарних днів.

Згідно відпускного квитка від 01.11.2023 № М-84, виданого військовою частиною НОМЕР_1 , позивач у період з 01.11.2023 по 30.11.2023 перебував у відпустці за станом здоров`я терміном 30 (тридцять) календарних днів.

27.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом , у якому просив передати відповідні накази до фінансового органу військової частини НОМЕР_1 та здійснити виплату позивачу додаткової винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я із розрахунку 100000,00 грн на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у період з 09.09.2023 по 01.11.2023, а також за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023. Вказаний рапорт було надіслано засобами поштового зв`язку та вручено відповідачу особисто 07.11.2023, що підтверджується описом вкладення до цінного листа № 717 та трекінгом відстеження відправлень.

06.11.2023 позивач повторно звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом через ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив передати відповідні накази до фінансового органу військової частини НОМЕР_1 та здійснити виплату позивачу додаткової винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я із розрахунку 100000,00 грн на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні у період з 09.09.2023 по 01.11.2023, а також за час перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023.

ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 09.11.2023 № 1/4138 повідомив, що рапорт позивача з відповідними додатками скеровано за належністю до військової частини НОМЕР_1 .

07.12.2023 представник позивача звернулася із адвокатським запитом до командира військової частини НОМЕР_1 про надання інформації щодо стану розгляду рапорту від 06.11.2023, однак відповіді відповідачем не надано.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023 строк дії режиму воєнного стану продовжувався.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 Постанови № 168 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 217 від 07.03.2022, № 350 від 22.03.2022, № 400 від 01.04.2022, № 754 від 01.07.2022, № 793 від 07.07.2022, № 1066 від 27.09.2022, № 1146 від 08.10.2022) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Пунктом 2-1 Постанови № 168 установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

З аналізу пункту 1 Постанови № 168 вбачається встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Відповідно до частини десятої статті 2 Закону №2232-ХІІ та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402, тут і надалі в редакції, чинній на час спірних правовідносин).

Згідно пункту 1.1 глави 1 розділу І цього Положення військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до визначення, закріпленого у пункті 1.2 цієї глави військово-лікарська експертиза це, зокрема, визначення ступеня придатності до військової служби.

Пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення №402 закріплено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Порядок проведення медичного огляду військовослужбовців врегульований нормами глави 6 розділу ІІ Положення №402.

Згідно пункту 6.5 зазначеної глави для вирішення питання про потребу у відпустці за станом здоров`я або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником відділення або профільним головним (провідним) фахівцем військового лікувального закладу, у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.

Пунктом 6.11 передбачено, що постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).

Положеннями пункту 6.14 закріплено, що загальний термін безперервного перебування військовослужбовців на лікуванні у військових (цивільних) лікувальних закладах, включаючи і відпустку за станом здоров`я, у мирний час не повинен перевищувати 4 місяці, а для хворих на туберкульоз 12 місяців.

Згідно пункту 6.35 Положення №402 у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань повторно продовжена ще на 30 календарних днів. Постанова ВЛК про продовження відпустки за станом здоров`я записується в книгу протоколів засідань ВЛК та в довідку ВЛК, на підставі якої була надана перша відпустка за станом здоров`я, і підписується головою, членами комісії (не менше двох), секретарем комісії та скріплюється гербовою печаткою.

Якщо після продовження відпустки за станом здоров`я військовослужбовець не може приступити до виконання службових обов`язків, то він оглядається ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2023 № 693/7497 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) солдат призваний по мобілізації ОСОБА_1 09.09.2023 одержав вибухову травму, вогнепальне наскрізне поранення нижньої третини лівої гомілки. За обставин: безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, а саме виконання бойових завдань у складі 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , поблизу населеного пункту Вербове, Запорізької області, на території України, у результаті обстрілу зі ствольної артилерії противника, перебуваючи у засобах індивідуального захисту (бронежилет, кевларова каска).У стані алкогольного та наркотичного сп`яніння позивач не перебував.

Щодо перебування позивача на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 10.09.2023 по 14.09.2023, з 14.09.2023 по 16.09.2023, з 17.09.2023 по 01.11.2023, з 01.11.2023 по 30.11.2023 перебував на стаціонарному лікуванні.

Суд зауважує, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за час відпустки для лікування у зв`язку з хворобою є саме наказ командира військової частини про вибуття у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою, а не висновок ВЛК, який лише надає право на отримання такої, яке в подальшому реалізується військовослужбовцем через подання відповідного рапорту та видання наказу командиром військової частини по стройовій частині.

Таким чином, вищевикладене свідчать про те, що позивач дійсно проходив лікування через наявність у нього травми важкого ступеню важкості (важкого поранення).

Суд констатує, що обидві вищевказані умови (пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення) у цих спірних правовідносинах дотримані та підтверджуються медичними документами, складеними на позивача, які містяться в матеріалах справи.

Щодо посилання відповідача на пропущений позивачем місячний строк звернення до суду, суд зазначає таке.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та надалі Указами Президента України продовжено такий до теперішнього часу.

Позивач станом на день звернення до суду проходить військову службу, перебуваючи на захисті України від військової агресії російської федерації, що підтверджується матеріалами справи.

Вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених статті 122 КАС України.

Аналогічний підхід було застосовано Верховним Судом під час вирішення питання про поновлення процесуальних строків в ухвалах від 2 червня 2022 року у справі № 757/30991/18-а, від 14 липня 2022 року у справі № 380/10696/21, від 27 липня 2022 року у справі № 380/13558/21, від 27 липня 2022 року у справі № 380/12913/21, від 4 серпня 2022 року у справі № 420/2429/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 400/3957/21 та від 21 вересня 2022 у справі № 360/4969/21.

Також суд зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду надано копії: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 001075 від 18.06.2021; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 01.03.2024 серії СВ № 1080065; квитанція до прибуткового касового ордера № 1; договір про надання правничої допомоги від 26.10.2023; акт приймання-передачі наданих послуг судових витрат (суми гонорару за надану правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 26.10.2023 у розмірі 15000,00 грн.

Суд звертає увагу, що вказані вище документи оформлені належним чином, є взаємопов`язаними, містять посилання на адміністративний позов, що був пред`явлений до суду, розрахунок витраченого адвокатом часу, вартість та перелік наданих ним послуг, які віднесені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI до правничої допомоги.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Водночас, суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18) та від 10.12.2019 (справа № 10.12.2019).

З огляду на вказане, суд вважає, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду даної справи не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження кількості витраченого адвокатом часу на надання ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на те, що предметом даного спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною із заявленою, суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 8000,00 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-74, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», збільшеної до 100000,00 грн пропорційно із розрахунку на місяць за періоди перебування на стаціонарному лікуванні з 09.09.2023 по 01.11.2023 та за період перебування з 01.11.2023 по 30.11.2023 у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100000,00 грн пропорційно із розрахунку на місяць за періоди перебування на стаціонарному лікуванні з 09.09.2023 по 01.11.2023 та за період перебування з 01.11.2023 по 30.11.2023 у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії № 429 від 01.11.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Повний текст рішення виготовлено 23 квітня 2024 року.

Суддя Дар`я ВИНОГРАДОВА