Справа № 260/1495/24
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2024 рокум. Ужгород№ 260/1495/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Скраль Т.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , якою просить: 1) визнати протиправною відмову у звільненні та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 переглянути рапорт ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення, ОСОБА_1 за підставою: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, такою особою є бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

26 березня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (без виклику) сторін.

1. Позиції сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою, яка потребує стороннього догляду може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК. Що у його випадку і було підтверджено. Відповідно довідка ЛКК форми 080-2/о - форма первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку внаслідок яких вони потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». А отже, Висновок ЛКК №14 від 21.06.2023р. відображає потребу у здійснення постійного стороннього догляду за моєю бабусею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Проте, у своїй відмові командування військової частини вказує на те, що військовослужбовцю та (або) громадянці ОСОБА_2 не заборонено звернутись до органів місцевого самоврядування за місцем реєстрації та проживання з метою належного оформлення (піклування) догляду одне за одним, в порядку передбаченому чинним законодавством України. У зв`язку з тим, що процедура здійснення догляду належним чином та в порядку передбаченому чинним законодавством України не оформлялась, підстав для звільнення станом на сьогоднішній день немає. Проте, підстава для звільнення за вищезгаданою підставою звучить як: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Тобто, може підтвердити той факт, що його бабуся, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, а також відсутні інші особи, які могли б здійснювати такий догляд. До того ж, підстава для звільнення не зобов`язує оформляти догляд в органі місцевого самоврядування за місцем реєстрації та проживання, що власне і пропонує командування військової частини НОМЕР_2 . А отже, така вимога немає жодного взаємозв`язку із фактичними обставинами звільнення з військової служби. Отже, відповідач допустив відносно нього протиправну бездіяльність.

11 квітня 2024 року представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що помічником командира військової частини НОМЕР_2 з правової роботи начальником служби майором юстиції ОСОБА_4 було відмовлено в погоджені пакету документів, так як висновок ЛКК №14 не є належним документом, що засвідчує наявність підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, оскільки він не відноситься до документів, що підтверджують необхідність здійснення постійного за бабусею, а його призначенням є отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Більше того, у відповідності до вимог статей Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Акт встановлення факту здійснення догляду підлягає сумніву, оскільки в період з 11.08.2023 по 02.01.2024 року, з 16.01.2024 року по день відмови у звільненні позивач перебував в районі ведення бойових дій. Водночас, у встановленому законодавством порядку позивач не звертався до органів опіки та піклування, соціального захисту, органів місцевого самоврядування з метою встановлення його як особи, що здійснює постійний сторонній догляд за особою, яка власне потребує постійного стороннього догляду. Позивачем не доведено обставини, що саме в нього існує необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 . Не доведено факту, що відсутні інші особи, які зобов`язані здійснювати такий догляд. Адже позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України і зобов`язаний виконувати конституційний обов`язок із захисту Батьківщини. Тоді як навчання в університеті близьких родичів не звільняє від обов`язку здійснювати догляд за бабусею чи матір`ю.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини справи.

Спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця призваного під час мобілізації у період дії воєнного стану.

У зв`язку з оголошенням мобілізації, у червні 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 призвано ОСОБА_1 для проходження військової служби, (а.с. 94-95).

13 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру 5 стрілецької роти, відповідно до якого просить клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько консультативної комісії потребує постійного догляду, а саме: ОСОБА_2 , (а.с. 80, зворот).

22 лютого 2024 року помічник командира бригади з правової роботи начальник служби військової частини НОМЕР_2 майор юстиції ОСОБА_5 звернувся з доповідною до командира військової частини НОМЕР_2 про те, що ним не погоджуються пакет наданих документів для звільнення солдата ОСОБА_1 , військовослужбовця 2 стрілецького батальйону, щодо звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у наданих документах є початкова документація, щодо необхідності здійснення догляду за особою (бабусею) ОСОБА_2 , а саме копія висновку ЛKK з рекомендацією про отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, та рукописним відображенням «потреби у постійному сторонньому догляді» від 23 червня 2023 року за вих. № 14. У відповідності до вимог статей Сімейного Кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Військовослужбовцю та (або) громадянці ОСОБА_2 не заборонено звернутись до органів місцевого самоврядування за місцем реєстрації та проживання, з метою належного оформлення (піклування) догляду одне за одним, в порядку передбаченому чинним законодавством України. У зв`язку з тим, що процедура здійснення догляду належним чином та в порядку передбаченому чинним законодавством України не оформлялась, підстав для звільнення станом на сьогоднішній день немає. Акт встановлення факту здійснення догляду підлягає сумніву, оскільки в період з 11.08.2023 по 02.01.2024 року, з 16.01.2024 року по теперішній час військовослужбовець перебуває в районі ведення бойових дій, (а.с. 80).

3. Мотиви суду та норми права застосовані судом.

Згідно приписів статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 19 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено право військовослужбовця на оскарження неправомірних рішень та дій. Неправомірні рішення, дії (бездіяльність) органів військового управління та командирів (начальників) можуть бути оскаржені військовослужбовцями в порядку, передбаченому законами, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

За частиною 1 статті 5 цього Закону за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Відповідно до статті 6 цього Закону право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 13 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру 5 стрілецької роти, відповідно до якого просить клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько консультативної комісії потребує постійного догляду, а саме: ОСОБА_2 , (а.с. 80, зворот).

22 лютого 2024 року помічник командира бригади з правової роботи начальник служби військової частини НОМЕР_2 майор юстиції ОСОБА_5 звернувся з доповідною до командира військової частини НОМЕР_2 про те, що ним не погоджуються пакет наданих документів для звільнення солдата ОСОБА_1 , військовослужбовця 2 стрілецького батальйону, щодо звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у наданих документах є початкова документація, щодо необхідності здійснення догляду за особою (бабусею) ОСОБА_2 , а саме копія висновку ЛKK з рекомендацією про отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, та рукописним відображенням «потреби у постійному сторонньому догляді» від 23 червня 2023 року за вих. № 14. У відповідності до вимог статей Сімейного кодексу України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Військовослужбовцю та (або) громадянці ОСОБА_2 не заборонено звернутись до органів місцевого самоврядування за місцем реєстрації та проживання, з метою належного оформлення (піклування) догляду одне за одним, в порядку передбаченому чинним законодавством України. У зв`язку з тим, що процедура здійснення догляду належним чином та в порядку передбаченому чинним законодавством України не оформлялась, підстав для звільнення станом на сьогоднішній день немає. Акт встановлення факту здійснення догляду підлягає сумніву, оскільки в період з 11.08.2023 по 02.01.2024 року, з 16.01.2024 року по теперішній час військовослужбовець перебуває в районі ведення бойових дій, (а.с. 80).

Відповіді по суті рапорту ОСОБА_1 не отримав.

Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом до суду письмового рішення щодо результатів розгляду поданого ним рапорту від 13 лютого 2024 року.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон №2232).

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Пункт 260 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 визначає, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Згідно з пунктом 12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

За пунктом 225 Розділу ХII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 ( Положення №1153/2008) звільнення військовослужбовців здійснюється: 2) під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

За пунктом 233 цього Положення № 1153/2008 визначено порядок звільнення, за яким військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку, що звільнення військовослужбовця з військової служби із підстави зазначеної у рапорті здійснюється, після отримання такого рапорту. Військова частина оформлює документи про звільнення військовослужбовця з військової служби та подає їх посадовій особі, яка видає наказ про звільнення у випадку задоволення рапорту.

Чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути саме рапорт на звільнення та звільнити військовослужбовця.

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів. Для регулювання термінів розгляду рапортів застосовуються норми цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про звернення громадян». А відповідно до нього звернення можуть розглядатися та вирішуватися невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня отримання їх у разі, якщо вони не потребують додаткового вивчення. Загальний строк один місяць та за необхідності може бути продовжений до 45 днів.

Отже, за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Вищенаведене узгоджується із пунктом 117 Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України» за яким пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

У зв`язку з не бажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого підпунктом «г» пунктом 2 частина 4 статті 26 Закону №2232, ОСОБА_1 13 лютого 2024 року подав на ім`я командира 5 стрілецької роти рапорт, до якого долучив копії документів. Проте, незважаючи на клопотання по суті рапорту прямих командирів (начальників) позивача, помічник командира бригади з правової роботи начальник служби військової частини НОМЕР_2 майор юстиції ОСОБА_6 звернувся з доповідною до командира військової частини НОМЕР_2 щодо не погодження пакету наданих документів для звільнення солдата ОСОБА_1 , (а.с. 80).

Проте, у даній справі, як встановлено судом жодного рішення по розгляду даного рапорту, що стосувалися звільнення позивача, відповідачем не було прийнято та до відома військовослужбовця не доведено.

Враховуючи вищенаведене, має місце бездіяльність відповідача.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача, що виразилась у не розгляді рапорту 13 лютого 2024 року з відповідним прийняттям рішення по суті такого та не наданні позивачеві відповіді.

Окрім того, як вбачається з позовних вимог позивач просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення, ОСОБА_1 за підставою: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, такою особою є бабуся ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Відповідно до норм чинного законодавства, прийняття рішення за рапортом належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе функцію державного органу та вирішувати по суті рапорт. Крім того, прийняттю рішення передує певна процедура, яка включає в себе, зокрема, прийняття та реєстрацію рапорту, доданих до нього документів; перевірку документів та відомостей необхідних для правильного розгляду рапорту, оцінка таких відомостей та прийняття рішення по суті шляхом задоволення чи відмови у задоволенні, з обґрунтуванням причин та мотивів прийнятого рішення.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Системний аналіз положень статті 2 КАС України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, дає можливість дійти висновку, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до компетенції такого суб`єкта.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії по винесенню наказу про звільнення виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, враховуючи положення статей 9, 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13 лютого 2024 року по суті, з належним обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другоїстатті 77 КАС Українипередбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги адміністративного позову є частково обґрунтованими, а відтак позов підлягає до часткового задоволення.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 139, 242-246, 255 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 13 лютого 2024 року рапорту про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути поданий ОСОБА_1 13 лютого 2024 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 23 квітня 2024 року.

СуддяТ.В.Скраль