Справа № 320/6056/23
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6056/23 Головуючий у 1-й інстанції: Леонтович А.М.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року по день постановлення рішення за наслідками розгляду цього спору.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 (з урахуванням ухвали Київського окружного адміністративного суду від 09.02.2024 про виправлення описки) позов задоволено:

- визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року по 30 січня 2024 року у розмірі 643 085,54 грн.;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 02232, м. Київ, вул. Закревського, 20, офіс 5) та в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Міністерство внутрішніх справ України звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а позовні вимоги залишенню без розгляду, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.03.2022 по 12.08.2022 проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2022 №414 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, згідно з яким, зокрема в Департаменті внутрішнього аудиту загальною чисельністю 47 штатних одиниць скорочено 14 посад з одночасним введенням 14-ти посад, в тому числі, реорганізовано відділ аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій - 4 посади, замість якого створено відділ аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій - 4 посади.

Загальна штатна чисельність апарату Міністерства внутрішніх справ України у кількості 1000 штатних одиниць внаслідок зазначених організаційно-штатних змін залишилась незмінною, про що свідчить штатний розпис апарату МВС на 2022 рік, затверджений 07.02.2022 із змінами, затвердженими 07.07.2022.

У зв`язку з організаційно-штатними змінами згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2022 №414 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» позивачу надіслано на її відомчу електронну адресу у відомчій електронній веб-пошті «Зімбра» перелік наявних на день попередження вакантних посад, про що відповідачем складено протокол про доведення інформації або документів до відома ОСОБА_1 від 07.07.2022.

11.07.2022 позивачу вручено письмове попередження про наступне вивільнення та ознайомлення з наявними вакансіями, у зв`язку з отриманням якого позивач висловила прохання надати їй повний перелік вакантних посад державної служби в апараті МВС.

Листом від 03.08.2022 №Д-861/22 засобами відомчої електронної веб-пошти «Зімбра» позивачу надіслано на її відомчу електронну адресу відомості про вакантні посади державної служби категорій «Б» та «В» в апараті МВС станом на 03.08.2022, до яких включено 125 посад державної служби категорії «В» та 44 посади державної служби категорії «Б, а всього - 169 вакансій.

В той же день 11.07.2022 позивачем особисто передано директору Департаменту внутрішнього аудиту МВС Погорелому Я.П. заяву про призначення на посаду головного спеціаліста відділу аудиту якості виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту сфер, у яких МВС забезпечує формування державної політики Департаменту внутрішнього аудиту.

У зв`язку з неотриманням відповіді на заяву про призначення на посаду від 11.07.2023 позивач засобами відомчої електронної веб-пошти «Зімбра» надіслала на відомчі електронні адреси директора Департаменту персоналу Доскевича Г.О. та Державного секретаря МВС Лубковича Ю.О. заяву від 08.08.2022 про призначення на вказану посаду.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.08.2022 №534 о/с «По апарату Міністерства» державну службу позивача припинено та звільнено її з посади головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління МВС Департаменту внутрішнього аудиту з 12.08.2023 згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення чисельності.

Вважаючи протиправним наказ про звільнення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки звільнення позивача відбулось з порушенням приписів частини 3 статті 87 Закону №889-VIII та без дотримання відповідачем закріплених статтею 5-1 КЗпП України гарантій забезпечення права громадян на працю, зокрема, права на сприяння у збереженні роботи, наслідком якого є спірний наказ про звільнення позивача, то наказ Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України, є протиправним та підлягає скасування, а позовні вимоги задоволенню повністю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що у нього відсутній обов`язок запропоновувати позивачу всі наявні на момент попередження вакантні посади, а також вказував, що Законом України «Про державну службу» не передбачено можливості повторного пропонування вакантних посад, в тому числі тих, які стали вакантними на час видання наказу про звільнення з державної служби. Апелянт заперечує факт подання позивачем заяв про переведення на іншу рівнозначну посаду та вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Кодексу Законів про працю України. Крім того, апелянт зауважує, що позовну заяву подано до адміністративного суду з пропуском місячного строку для звернення до суду, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта стосовно залишення позову без розгляду - обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Стаття 122 КАС України передбачає строк звернення до адміністративного суду, зокрема: позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зауважує про те, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому, повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Вказані висновки неодноразово були застосовані Верховним Судом у справах цієї категорії, зокрема у постановах від 17.07.2019 у справі № 821/2004/17, від 20.05.2020 у справі № 826/14598/16, від 18.08.2022 у справі № 240/41471/21 та від 24.09.2019 у справі № 420/6389/18.

При цьому, порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в частині 2 статті 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Своєю чергою суд при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Позивачу недостатньо лише послатися на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого законом строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Вказаний висновок сформовано в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 640/16276/21.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є правомірність наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2022 року №534 о/с у частині, якою припинено державну службу та звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу аудиту якості надання адміністративних послуг та виконання контрольно-наглядових функцій Управління внутрішнього аудиту апарату та сфери управління Міністерства внутрішніх справ України Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 серпня 2022 року по день постановлення рішення за наслідками розгляду цього спору.

Як було встановлено судом першої інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 15.08.2022 була ознайомлена з наказом про її звільнення, що нею не заперечується.

Отже, з часу ознайомлення з наказом, позивач була обізнана про порушення своїх прав, тобто з цієї дати почався перебіг місячного строку для звернення до суду з позовом.

З позовною заявою до Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звернулась 15.03.2023, тобто через 7 місяців, після того, як дізналась, що її право порушено.

В обґрунтування поновлення строку позивачем зазначалось про те, що вона після звільнення постійно знаходилась в м. Житомирі та доглядала хворого вітчима - ОСОБА_5 , якому в 2016 році установлено І групу інвалідності, та захворівшу на COVID-19 матір. При цьому, останні потребували стороннього догляду, а відтак ОСОБА_1 нібито була позбавлена можливості вчасно реалізувати своє права на звернення до суду із відповідною позовною.

На підтвердження вказаного позивач надала відповідні медичні документи ОСОБА_5 , а саме:

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 805 із зазначенням періодів лікування з 14.02.2023 по 22.02.2023;

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 3289 із зазначенням періодів лікування з 28.04.2022 по 03.05.2022;

- виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 4117 із зазначенням періодів лікування з 30.05.2022 по 03.06.2022; рахунок-фактура від 21.06.2022 № 2923;

- звіт МРТ дослідження від 18.09.2022;

???- виписку із медичної карти стаціонарного хворого від 07.10.2022 із зазначенням періодів лікування з 21.09.2022 по 07.10.2022.

В той же час, вказані документи не охоплюють періоду настання події (видання оскаржуваного наказу 09.08.2022) та спливу місячного строку звернення до суду передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України (08.09.2022), а тому не беруться колегією суддів до уваги, як докази поважності пропуску місячного строку для звернення до суду.

Стосовно інших медичних документів, а саме направлення на патологогістологічне дослідження від 18.08.2022 та результату лабораторних досліджень від 06.09.2022 ТОВ «Малікс-МЄД», то колегія суддів вважає, що вищезазначені документи не підтверджують безпосередню участь позивача під час їх проведення, а також в сукупності складають лише 2 дні (20.08.2022 та 06.09.2022 відповідно), а тому не можуть бути визнані, як поважні причини пропуску місячного строку встановленого законодавством.

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач, як на підставу дотримання строків звернення до суду, зауважує, що, у даному випадку, повинні застосовуватись положення статті 233 КЗпП України, а не положення статті 122 КАС України.

Щодо таких доводів Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 зазначив, що строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п?ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою.

Таким чином, враховуючи, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах статті 233 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.

Щодо посилань позивача, як на підставу дотримання строків звернення до суду, на введення в Україні воєнного стану та пов`язаних з військовою агресією заходів, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки неможливість подання позову у встановлений законодавством строк в результаті дії таких обставин має бути конкретизована (із зазначенням конкретних причин та періоду, протягом якого вони діяли) та підтверджена відповідними доказами, які позивачем надані не були.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, у пункті 59 якої зауважується, що обставина повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України могла унеможливити дотримання встановленого законом процесуального строку, однак поважними такі причини можна визнати лише за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позивачем, у даному випадку, було без поважних причин пропущено встановлений процесуальним законом місячний строк на звернення до суду із даними позовними вимогами, у зв`язку із чим, адміністративний позов підлягає залишенню без розгляду.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та прийняти нове рішення про залишення позову без розгляду, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 289, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 22.04.2024.