Справа № 400/15388/23
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 р. № 400/15388/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2

до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,

провизнання протиправним та скасування наказу від 12.12.2023 №421-О; поновлення на посаді з 01.03.2023 року; стягнення середнього заробітку з 01.03.2023 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області), в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 12 грудня 2023 року № 421-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 »; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з дати звільнення - з 01.03.2023; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2023 до дня поновлення на роботі

Ухвалою суду від 27.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, наказ від 12 грудня 2023 року №421-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » виданий відповідачем з порушенням ст. 38 КЗпП України, так як на момент звільнення позивач не висловлював бажання звільнитись, а навпаки, бажав поновлення на роботі. Позивач зазначає, що наказ ГУ ПФ України в Миколаївській області №91-О від 01.03.2023 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » скасовано в судовому порядку, це свідчить про те, що трудові відносини відповідача з позивачем, що не припинялися. Відповідач повинен був поновити позивача на посаді, а не виносити наказ про звільнення від 12.12.2013 року № 421-О., просить позов задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечують просять суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві та зазначили, що 16.01.2023 ОСОБА_1 , подано заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. В подальшому зверненням від 27.01.2023 позивачем уточнено дату звільнення, а саме 05.01.2024 - 01.03.2023. Враховуючи висновки суду, висловлені в ухвалі від 05.12.2023 та на її виконання, з урахуванням норм чинного законодавства, начальником Головного управління повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про звільнення від 16.01.2023 та за результатами її розгляду прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП з займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, оформлене наказом Головного управління від 12.12.2023 № 421-О Про звільнення з посади ОСОБА_1 .

Відповідач вважає вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу від 12.12.2023 № 421-О є безпідставними, оскільки Головним управлінням прийнято наказ відповідно до норм закону, з урахуванням висновків суду по справі №400/2564/23 та волевиявлення самого позивача.

ОСОБА_1 у своїх зверненнях (після винесення рішення суду про скасування наказу Головного управління від 01.03.2023 № 91-О Про звільнення з посади ОСОБА_1 ) неодноразово просив Головне управління розглянути його заяву про звільнення від 16.01.2023 та повідомити його про результати її розгляду (скарга від 15.09.2023, запит від 22.09.2023, звернення від 25.09.2023,скарга від 25.09.2023, запит від 03.10.2023, заява від 26.10.2023). Відповідач вказує, що ОСОБА_1 не виявляв бажання поновитись на роботі, водночас, навпаки бажав розгляду його заяви про звільнення та припинення трудових відносин з Головним управлінням. В подальшому листом Головного управління від 03.11.2023 (у відповідь на заяву ОСОБА_1 від 26.10.203 з черговим питання пояснити чи буде він звільнений на підставі власної заяви від 16.01.2023 або Головне управління вважає його робітником), повідомлялось позивачу про те, що зобов`язань щодо поновлення на роботі на Головне управління судом не було покладено, а також те, що на сьогодні вакантні посади у відділі з ретроконверсії відсутні. У зв`язку з вказаними обставинами, відповідачем позивачу було запропоновано обійняти одну з рівнозначних вакантних посад наведених у додатку до листа. Згідно ч.2 ст. 41 Закону України Про державну службу переведення здійснюється лише за згодою державного службовця. Однак, позивач не виявив бажання обійняти будь-яку з запропонованих посад в Головному управлінні, що підтверджується його подальшими зверненнями та запитами (запит від 09.11.2023, заява від 23.11.2023), з яких не вбачається надання згоди на переведення. В заяві від 06.12.2023 позивач стверджує, що Головне управління відмовляється звільнити його на підставі заяви від 16.01.2023, що свідчить про його бажання бути звільненим з підстав, викладених в заяві.

П`ятим апеляційним адміністративним судом в окремій ухвалі від 05.12.2023 по справі № 400/2564/23 зазначено, що позивач не ставив перед судом питання про поновлення його на роботі, колегія суддів не вирішувала зазначеного питання, обмежившись лише визнанням наказу Головного управління від 01.03.2023 №91-О незаконним і його скасуванням.

Також відповідач вказує, що додаткову оплачувану відпустку за 26 років стажу державної служби в кількості 3 та 12 календарних днів ОСОБА_1 надано в липні та вересні 2022 року відповідно до наказів Головного управління від 04.07.2022 № 65-В та від 23.08.2022 № 80-В. Право на додаткову оплачувану відпустку за 27 років стажу державної служби мало настати 11.02.2023. Відповідач також вважає, що не порушував вимог Закону України Про відпустки , тому наказ від 12.12.2023 № 421-О прийнятий з їх дотриманням та скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 працював головним спеціалістом відділу з ретроконверсії Головного управління Пенсійного ФондуУкраїни в Миколаївській області. з 04.10.2019.

16.01.2023р. позивач звернувся до відповідача із заявою про надання з 16.01.2023 року на підставі ст. 3 Закону України «Про відпустки» основної відпустки та додаткової відпустки з наступним звільненням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідачем 01.03.2023 виданий наказ від 01.03.2023 № 91-О не з формулюванням, «Звільнити: ОСОБА_1 01 березня 2023 року з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)».

Такі відомості були внесені до трудової книжки НОМЕР_1 , де зроблено запис № 24 від 01.03.2023: «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)»

17.03.2023 року позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправними дії ГУ ПФ України в Миколаївській області щодо формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі від 01.03.2023р. №91-О та в трудовій книжці; зобов`язати ГУ ПФ України в Миколаївській області змінити у наказі від 01.03.2023р. №91-О формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зі «звільнити за власним бажанням, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 3 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» на «звільнити згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»; -зобов`язати ГУ ПФ України в Миколаївській області внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , а саме: у розділі «Відомості про роботу» запис №24 від 01.03.2023р. «звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (зі змінами)» визнати недійсним та внести новий запис наступного змісту: «звільнено з займаної посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору»; - стягнути з ГУ ПФ України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат на підставі ст.44 КЗпП України, у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору; стягнути з ГУ ПФ України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідну допомогу по день фактичного розрахунку. В задоволенні позову було відмовлено.

П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 15.08.2023 у справі №400/2564/23 апеляційну скаргу позивача задоволено частково, а саме визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01 березня 2023 року №91-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ». В задоволенні решти позовних вимог апеляційний адміністративний суд відмовив.

За таких обставин, судом було встановлено, що позивач фактично перебував у вимушеному прогулі, чим порушувались його трудові права. Позивач неодноразово звертався до відповідача про поновлення своїх прав як робітника, а також двічі звертався до П`ятого апеляційного адміністративного суду щодо ухвалення додаткового рішення у справі № 400/2564/23.

П`ятий апеляційний адміністративний суд 24 жовтня 2023 року постановив: «Ухвалити по справі додаткову постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області видати наказ про скасування наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01 березня 2023 року №91-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

У задоволенні заяви від 05.11.2023 щодо ухвалення додаткового судового рішення у справі №400/2564/23, яким зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення від 16.01.2023 у законний спосіб, судом 05.12.2023 відмовлено, так як «ухвалення додаткового рішення про зобов`язання розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення від 16.01.2023 матиме наслідком зміну резолютивної частини постанови від №400/2564/23, вирішення позовної вимоги, яка не була заявлена позивачем».

ГУ ПФУ в Миколаївській області у своїх листах від 10.10.2023 № 1400-07- 8/74320 та від 26.01.2023 № 1400-07-8/5189 повідомляло, що керівником прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви позивача.

Заява про звільнення від 16.01.2023 була розглянута в законний спосіб, отже, вимоги ОСОБА_1 є безпідставними». Відповідач стверджував, що у задоволенні заяви позивача про звільнення від 16.01.2023 відмовлено.

Судом також встановлено, що в листах відповідач пропонував позивачу обійняти одну з рівнозначних вакантних посад наведених у додатку до цього листа, а у випадку прийняття рішення про відмову від будь-якої запропонованої посади позивач має право припинити державну службу, подавши заяву про звільнення.

06.12.2023 позивач подав заяву про поновлення його на роботі, але саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Днем поновлення на роботі зазначив день незаконного звільнення 01.03.2023.

Відповідач видав наказ про звільнення на підставі заяви про звільнення позивача від 16.01.2023, а саме наказ ГУ ПФ України в Миколаївській області від 12 грудня 2023 року № 421-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ». Датою звільнення у наказі визначено 01.03.2023.

Листом відповідач направив копію вказаного наказу позивачу та вказав, що наказом Головного управління від 12.12.2023 № 421- О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » його звільнено з займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, відповідно до частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України.

Судом також встановлено, що листом від 13.12.2023 відповідач пояснив, що у поновленні на роботі відмовлено, оскільки заява позивача про звільнення від 16.01.2023 повторно розглянута та за результатами розгляду прийнято рішення про звільнення, питання щодо поновлення на посаді судом не розглядалось.

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.ч. 1 та 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частинами першою та третьою статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Частиною першою статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII).

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про державну службу», а у частині, що ним не врегульовані - норми законодавства про працю.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Відповідно до статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

При звільненні за власним бажанням єдиний, хто має право ініціювати таке звільнення, є працівник. У ситуаціях, де має місце оскарження наказу про звільнення працівника за власним бажанням, юридичним фактом, що має значення, є наявність волевиявлення самого працівника. Це підтверджується у Постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №1340/6082/18.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі заяви ОСОБА_1 від 16.01.2023 року Наказом від 12 грудня 2023 року №421-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , звільнений з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії ГУ ПФУ в Миколаївській області, за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, відповідно до ч.3 статті 38 КЗпП України та відповідно до ст.44 КЗпП виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку виданий відповідачем з порушенням ст. 38 КЗпП України, так як на момент звільнення позивач не висловлював бажання звільнитись, а навпаки, бажав поновлення на роботі.

06.12.2023 року після тривалого строку, наявності судового рішення на його користь та численних заяв щодо стану розгляду його заяви про звільнення, ОСОБА_1 , було подано заяву , згідно якої він змінив волевиявлення та висловив бажання поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з ретроконверсії ГУ ПФУ в Миколаївській області з моменту незаконного звільнення, тобто з 01.03.2023 року та просив виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2023 року.

Суд звертає увагу, що волевиявлення Позивача стосовно звільнення на момент видачі наказу було змінено, Позивач його анулював, про що завчасно 06.12.2023 повідомив відповідача.

Крім того, суд зазначає, що посилання Відповідача про відмову в поновленні на роботі на те, що це питання не розглядалось судом, є помилковим: так як право на працю гарантовано ст.43 Конституцією України, правовідносини з подальшого перебування на роботі не пов`язані з виконанням рішення суду у справі № 400/2564/23, а стосуються правовідносин, які виникають між сторонами після виконання судового рішення. Оскільки визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01 березня 2023 року №91-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 », він фактично мав бути поновлений в правах і мала бути розглянута його заява щодо звільнення по суті знову, оскільки Відповідач тривалий час не розглядав заяву, відповідно Позивач змінив волевиявлення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 25.09.2017 року розглядаючи справу №223/30/16-ц висловився щодо того, що скасування наказу про звільнення автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та обов`язок роботодавця виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України погодився з рішенням апеляційного суду, відмітивши, що останній вірно зазначив, що хоча положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак зазначене положення не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що мало місце при звільненні позивача, а тому правильним було вважати наявними правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Суд зазначає, скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. Відповідач повинен був поновити позивача на посаді, з якої незаконно звільнив та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини справи, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням установленого законом порядку.

Отже, вимоги позивача про визнання протиправними та скасування наказу ПФУ від 12.12.2023 №421-о «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Як встановлено з матеріалів справи, останнім днем роботи позивача було 28.02.23, а тому днем поновлення позивача на посаді є перший робочий день, який наступає за днем звільнення, тобто 01.03.2023.

Отже, суд вважає, що позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Головного управління Пнсійного фонду України в Миколаївській області з 01.03.2023 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Порядку №100).

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленуму Верховного Суду України зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням встановленого розміру посадового окладу за посадою, яку займав ОСОБА_1 , а саме 5800,00 грн., для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач застосував розмір мінімальної заробітної плати 6700,00 грн.

Як встановлено із з довідки ГУ ПФУ в Миколаївській області середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 319,04 грн., середньомісячний заробіток - 13400,00 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу (з 01.03.2023 по 24.04.2024) складає 301 робочих днів, розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 96 031,04 грн.

Таким чином, обов`язок щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу покладено на територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому він працював, а саме - на ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Згідно із ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч викладеним положенням відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, належних і достатніх доказів, які б свідчили про правомірність звільнення позивача у зв`язку у ході розгляду справи надано не було.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених у судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені відповідачами під час розгляду адміністративної справи, не дають суду підстав для висновків, які б спростовували доводи позивача, а позивачем доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Згідно із п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста ГУ ПФУ в Миколаївській області з 01.03.2023 року та стягнення з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця - допустити до негайного виконання.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008 ) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 12 грудня 2023 року №421-О «Про звільнення з посади ОСОБА_1 ».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на посаді головного спеціаліста Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з дати звільнення - з 01.03.2023 року .

4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2023 до 24.04.2024 року у розмірі 96 031,04 грн (дев`яносто шість тисяч тридцять одна гривня 04 копійки).

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста ГУ ПФУ в Миколаївській області з 01.03.2023 року та стягнення з ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах одного місяця.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Мельник