Справа № 320/3521/24
Суддя: Колеснікова І.С.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року № 320/3521/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Колеснікової І.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови у реєстрації приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) розглянути заяву позивача від 27.11.2023, з урахуванням положень законодавства, які свідчать про відсутність правових підстав для складання позивачем нового кваліфікаційного іспиту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що вважає такими, що не відповідають нормам закону та порушують його права вимоги відповідача щодо складання ним нового кваліфікаційного іспиту та відмову у реєстрації приватної нотаріальної діяльності на зазначених відповідачем підставах.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що частиною 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» визначено, що особа, приватна нотаріальна діяльність якої не здійснювалася протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю і яка не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності повинна підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Документи/відомості, які б підтверджували кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України ОСОБА_1 не надані до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відтак, правові підстави для реєстрації Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності. До заяви були додані відповідні документи, передбачені статтею 24 Закону України «Про нотаріат», зокрема: свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №5829; договір про співпрацю від 08.11.2023, укладений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Володимиром Сергійовичем і Мойсиком Романом Володимировичем; акт сертифікації від 21.11.2023 про відповідність робочого місця (контори) приватного нотаріуса, встановленим Законом України «Про нотаріат» умовам; довідка про відсутність судимості; витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; трудова книжка серія НОМЕР_2 ; диплом спеціаліста серія НОМЕР_3 , додаток до диплома спеціаліста № НОМЕР_4 ; атестат про повну загальну середню освіту серія НОМЕР_5 , додаток до атестата.

Листом від 29.11.2023 №61487/9.1-23 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивача про відмову у реєстрації приватної нотаріальної діяльності та видачі реєстраційного посвідчення на підставі частини 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат», у зв`язку з ненаданням документів/відомостей, що свідчили б про підтвердження кваліфікації шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон № 3425-XII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 1 якого нотаріат в Україні - нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Згідно частин 1 та 2 статті 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Нотаріусом може бути громадянин України, який має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи у сфері права не менш як шість років, з них помічником нотаріуса або консультантом державної нотаріальної контори - не менш як три роки, склав кваліфікаційний іспит і отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Не може бути нотаріусом особа, яка має судимість, обмежена у дієздатності або визнана недієздатною за рішенням суду.

Відповідно до положень частини 1 статті 24 Закону України «Про нотаріат» реєстрація приватної нотаріальної діяльності провадиться відповідними територіальними органами Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, на підставі заяви особи, яка має свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, та акта про сертифікацію про відповідність робочого місця (контори) приватного нотаріуса встановленим цим Законом умовам. У заяві зазначається назва нотаріального округу, в якому особа буде займатися нотаріальною діяльністю.

Як визначає частина 5 статті 24 Закону України «Про нотаріат», реєстраційне посвідчення видається відповідним територіальним органом Міністерства юстиції України у семиденний строк після подання заяви. Відмова у реєстрації приватної нотаріальної діяльності допускається у разі, якщо подані документи не відповідають установленим вимогам, а також з підстав, передбачених пунктом 81 частини 1 статті 30 цього Закону. Про видачу реєстраційного посвідчення відповідний територіальний орган Міністерства юстиції повідомляє органи доходів і зборів за місцем постійного проживання приватного нотаріуса.

Відповідно до частини 7 статті 24 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус зобов`язаний розпочати нотаріальну діяльність протягом 30 робочих днів після видачі реєстраційного посвідчення.

З наведених норм Закону слідує, що особа, яка отримала свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, має право вчиняти нотаріальні дії, у тому числі, обравши напрям приватної нотаріальної діяльності, у свою чергу, підставою для початку здійснення нотаріальної діяльності приватним нотаріусом є відповідна реєстрація та отримання реєстраційного посвідчення.

Матеріали справи підтверджують, що позивач отримав свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 5829, яке видане 26.07.2005 Міністерством юстиції України.

Не є спірними ті обставини, що позивач з 13.12.2004 по 13.06.2005 зарахований на стажування до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка Валерія Михайловича; з 02.03.2006 призначений на посаду консультанта Першої Київської державної нотаріальної контори, тимчасово; з 05.06.2006 переведений на посаду державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори, тимчасово, з посадовим окладом згідно штатного розпису; 05.06.2006 прийнято присягу нотаріуса з 05.07.2007 звільнений з займаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 К3пП України; 11.07.2007 зареєстровано приватну нотаріальну діяльність у Київському міському нотаріальному округу; 19.04.2019 припинена приватна нотаріальна діяльність у зв?язку з поданою заявою.

27.11.2023 позивач подав заяву до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо реєстрації приватної нотаріальної діяльності у Київському міському нотаріальному округу.

Згідно частини 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» визначено, що особа, приватна нотаріальна діяльність якої не здійснювалася протягом трьох років після отримання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю і яка не працювала нотаріусом, консультантом державної нотаріальної контори чи помічником (консультантом) приватного нотаріуса, не була посадовою особою, яка здійснює керівництво та контроль за діяльністю нотаріату, до подання заяви про реєстрацію нотаріальної діяльності повинна підтвердити свою кваліфікацію шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

У наведеній редакції частини 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.01.2012.

Разом з тим, як встановлено вище, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю видане позивачу у 26.07.2005, а вперше нотаріальна діяльність розпочата 05.06.2006 на посаді державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори, приватна нотаріальна діяльність зареєстрована 11.07.2007 по Київському міському нотаріальному округу відповідно, норми частини 8 ст. 10 Закону України «Про нотаріат» за принципом дії закону у часі не можуть бути поширені на відносини, що виникли до її прийняття.

Так, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 №1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Застосовуючи указаний підхід до обставин цієї справи, суд наголошує, що передбачена частина 8 статті 10 Закону «Про нотаріат» вимога щодо підтвердження кваліфікації, яка стосується переліченої у цій нормі категорії осіб, не є видом юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарним стягненням, отже у вимірі обставин цієї справи застосуванню підлягає закріплене у частині 1 статті 58 Конституції України правило про відсутність зворотної дії в часі Законів та інших нормативно-правових актів.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №280/677/22.

Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю №5829 позивач отримав 26.07.2005, а вперше нотаріальна діяльність розпочата 05.06.2006, таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не був пропущений строк реєстрації нотаріальної діяльності.

Суд також зазначає, що відповідно до акту про проведення сертифікації приміщення позивача від 21.11.2023 будь-яких порушень не встановлено, зазначено про відповідність приміщення вимогам Закону України «Про нотаріат».

Відтак, приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у реєстрації приватної нотаріальної діяльності.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача, з урахуванням положень законодавства, які свідчать про відсутність правових підстав для складення позивачем нового кваліфікаційного іспиту, суд зазначає таке.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8) Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі East/West Alliance Limited проти України Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах Beyeler v. Italy, Oneryildiz v. Turkey, Moskal v. Poland).

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria).

На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

В той же час, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В даному випадку, посилання відповідача на частину 8 статті 10 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат», який набрав чинності з 01.01.2012) в частині необхідності підтвердження кваліфікації позивачем шляхом складання нового кваліфікаційного іспиту є таким, що прямо суперечить законодавству України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права слугуватиме зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 27.11.2023, з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Європейський суд з прав людини у справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції.

Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia).

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який не довів правомірність своєї бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивачем сплачено 1 073,60 грн судового збору за подання даного адміністративного позову, що підтверджується квитанцією від 11.01.2024.

Відтак у зв`язку із задоволенням позову суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір у сумі 1 073,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) щодо реєстрації приватної нотаріальної діяльності.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) () розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 27.11.2023, з урахуванням положень законодавства, які свідчать про відсутність правових підстав для складання позивачем нового кваліфікаційного іспиту.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () судовий збір у сумі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.