Справа № 320/15192/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Чаку Є.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження відповідно до вимог пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманим грошовим забезпеченням за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 та належним грошовим забезпеченням в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження відповідно до вимог пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій відповідача щодо виплати не в повному обсязі грошового забезпечення під час перебування позивача у розпорядженні Генерального прокурора. Зазначає, що оскільки позивач є військовослужбовцем, а отже на нього поширюються вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що підстави для виплати позивачу грошового забезпечення у такому ж розмірі, що було виплачено за грудень 2019 року відсутні, оскільки фактично позивач не виконував обов`язків прокурора військової прокуратури, а перебував у розпорядженні Генерального прокурора. Також, зазначає, що пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, не підлягають застосуванню, оскільки на час виникнення спірних правовідносин до обрахунку розмірів грошового забезпечення позивача підлягають застосуванню норми Закону України «Про прокуратуру».

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 30 січня 2015 року між громадянином ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років.

Наказом №53 від 30 січня 2015 року Міністра оборони України ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.

У період з 31.01.2015 по 28.12.2019 позивач проходив військову службу на посадах у військовій прокуратурі Центрального регіону України та Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України

Відповідно до наказу №1363-вк від 28.12.2019 ОСОБА_1 увільнено від виконання службових обов`язків за посадами у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України та зараховано у розпорядження Генерального прокурора до вирішення питання про звільнення з військової служби.

Наказом Генерального прокурора №515 ц від 21.02.2020 ОСОБА_1 направлено у розпорядження Міністерства оборони України для вирішення питання щодо подальшого проходження військової служби із виключенням із списків особового складу.

Наказом Міністра оборони України №84 від 24.02.2020 ОСОБА_1 призначено військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Як вбачається із розрахункових листів Офісу Генерального прокурора грошове забезпечення позивача за грудень 2019 року становило 39 171, 05 грн, за січень 2020 року - 25 167,05 грн, за лютий - 18 224,41 грн.

Позивач, вважаючи виплату грошового забезпечення за січень 2020 та лютий 2020 року у розмірі меншому, ніж розмір грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування у розпорядження, звернувся до суду із захистом порушених прав.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що не нарахування та, відповідно, невиплата позивачу щомісячної премії та надбавки за доступ до державної таємниці, є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Правову основу проходження військової служби становить стаття 65 Конституції України, згідно з якою захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).

Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві (ч. 7 ст. 6 Закону № 2232-ХІІ).

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення).

Відповідно до частини 3 статті 2 Закону № 2232-ХІІ та п. 5 Положення громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України.

Військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, що заміщуються військовослужбовцями у таких державних органах, на підприємствах, в установах, організаціях, а також державних та комунальних навчальних закладах, затверджується Президентом України (ч. 10 ст. 6 Закону України № 2232-ХІІ).

Вказана норма знайшла своє відображення і в п. 9 Положення.

Згідно вимог частини 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), яка діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ, що набрав чинності 25.09.2019, військовими прокурорами призначалися громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення з ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.

Так, наказом Міністра оборони України у 2015 році ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та відряджено до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі для призначення на відповідну посаду.

Упродовж 2015-2019 років позивач проходив військову службу на посадах у військових прокуратурах, востаннє наказом Генерального прокурора України від 21.06.2019 №452-вк позивача призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон №113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури. Зокрема, внесено зміни до Закону України «Про прокуратуру» щодо припинення діяльності військових прокуратур.

Так, виключено ч. 4 ст. 7 цього Закону, яка передбачала існування в системі прокуратури України військових прокуратур, ч. 4 ст. 8, що стосувалася утворення в Генеральній прокуратурі України Головної військової прокуратури (на правах структурного підрозділу).

Відповідно виключено всі правові норми щодо статусу, призначення та звільнення, правових і соціальних гарантій військових прокурорів.

Крім того, Законом № 113-ІХ передбачено початок роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, проведення атестації усіх прокурорів та слідчих органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають вказані посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах та переведення їх на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного її проходження.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 27.12.2019 № 358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора», юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора згідно з наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 № 351 визначено 02.01.2020.

Крім того, за приписами пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

З матеріалів справи встановлено, що позивач проходив військову службу, був відряджений для її проходження до військової прокуратури та на момент останнього звільнення з органів прокуратури перебував на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів проти основ національної безпеки України, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Так, з 28.12.2019 позивача було звільнено з посади військового прокурора і зараховано в розпорядження Генерального прокурора України, а у подальшому в розпорядження Міністерства оборони України.

Відтак, у період з 28.12.2019 по 21.02.2019 позивач не займав прокурорську посаду, а мав статус виключно військовослужбовця.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням військової служби та правовий статус військовослужбовця регулюються, зокрема, нормами Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 9.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260, що була чинною на час існування спірних правовідносин особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення). Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення). Після закінчення двох місяців грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується тільки за рішенням Міністра оборони України.

Як вбачається, із розрахунку грошового забезпечення за грудень 2019 року позивачу було виплачено премію та надбавку за доступ до державної таємниці, які не були включені та виплачені до грошового забезпечення за січень та лютий 2020 року.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач з 29.12.2019 по 21.02.2020 перебував у розпорядженні Генерального прокурора України, при цьому, він перебував у статусі військовослужбовця, але не був працівником прокуратури, тому саме у зазначеному періоді, ОСОБА_1 повинен був отримувати грошове забезпечення у видах та розмірі, як він отримував у грудня 2019 року.

На позивача, з 29.12.2019 по 21.02.2020 поширювалися норми Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ненарахування та невиплата позивачу щомісячної премії та надбавки за доступ до державної таємниці, є такими, що суперечать вимогам зазначених вище норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, тому відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Крім того, апелянтом не надано доказів скасування позивачу премії та надбавки за доступ до державної таємниці чи зменшення її розміру.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між отриманим грошовим забезпеченням за час перебування у розпорядженні Генерального прокурора з 28.12.2019 по 21.02.2020 та належним грошовим забезпеченням в розмірі грошового забезпечення, яке позивач отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження відповідно до вимог пункту 1 розділу 28 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», який затверджено наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного суду від 14.07.2022 у справі №380/5581/21.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Є.В. Чаку

Суддя А.Ю. Коротких