Справа № 500/5486/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5486/23 пров. № А/857/23447/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року (головуючий суддя Мандзій О.П., м. Тернопіль) у справі №500/5486/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 77 від 25.04.2023 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 з 18.04.2023 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п.8 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 10.06.1994 по 16.08.1994; з 13.12.1994 по 09.06.1995; з 15.12.1996 по 11.06.1997; з 27.07.2000 по 09.01.2001; з 23.02.2001 по 24.08.2001; з 23.01.2002 по 12.08.2002; з 25.12.2002 по 09.07.2003; з 28.01.2004 по 23.08.2004; з 07.10.2004 по 10.01.2005; з 03.02.2005 по 10.08.2005; з 08.11.2005 по 10.07.2006; з 28.11.2006 по 08.06.2007; з 27.10.2007 по 10.06.2008; з 16.09.2008 по 10.06.2009; з 26.09.2009 по 22.06.2010; з 27.08.2010 по 24.10.2010; з 24.11.2010 по 21.06.2011; з 09.09.2011 по 27.12.2011; з 20.01.2012 по 02.06.2012; з 16.06.2012 по 19.07.2012; з 24.07.2012 по 09.09.2012 та врахуванням доходів у вигляді заробітної плати, одержаних на території російської федерації, виходячи з офіційно встановленого курсу на дату призначення пенсії.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 77 від 25.04.2023 про відмову в призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.04.2023 про призначення пенсії на підставі п.8 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 10.06.1994 по 16.08.1994; з 13.12.1994 по 09.06.1995; з 15.12.1996 по 11.06.1997; з 27.07.2000 по 09.01.2001; з 23.02.2001 по 24.08.2001; з 23.01.2002 по 12.08.2002; з 25.12.2002 по 09.07.2003; з 28.01.2004 по 23.08.2004; з 07.10.2004 по 31.12.2004, з 07.01.2005 по 10.01.2005; з 03.02.2005 по 27.04.2005, з 01.05.2005 по 29.05.2005, з 01.06.2006 по 26.06.2006, з 01.07.2005 по 28.07.2005, з 01.08.2005 по 09.08.2005; з 08.11.2005 по 26.11.2005, з 05.12.2005 по 10.07.2006; з 28.11.2006 по 08.06.2007; з 27.10.2007 по 10.06.2008; з 16.09.2008 по 10.06.2009; з 26.09.2009 по 22.06.2010; з 27.08.2010 по 24.10.2010; з 24.11.2010 по 21.06.2011; з 09.09.2011 по 27.12.2011; з 20.01.2012 по 02.06.2012; з 16.06.2012 по 19.07.2012; з 24.07.2012 по 09.09.2012. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позову, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що з 01.01.2023 припинено участь російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.09.1992, у зв`язку з чим, до узгодження відповідного нормативно-правового акту, відсутні підстави зарахування стажу роботи за вищезазначені періоди.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, які є в матеріалах справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.04.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №77 від 25.04.2023 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки за доданими документами його пільговий стаж за професією "водій тролейбуса" складає 13 років 2 місяці 1 день, страховий стаж 22 роки 7 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до п.8 ч.2 ст.114 Закону № 1058-IV. До страхового стажу не зараховано періоди роботи на території російської федерації згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 10.06.1994 по 16.08.1994, з 13.12.1994 по 09.06.1995, з 15.12.1996 по 11.06.1997, згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 16.09.2008 по 10.06.2009, з 26.09.2009 по 22.06.2010, з 27.08.2010 по 24.10.2010, з 24.11.2010 по 21.06.2011, з 09.09.2011 по 27.12.2011, з 20.01.2012 по 02.06.2012, з 16.06.2012 по 19.07.2012, з 24.07.2012 по 09.09.2012, з 20.10.2012 по 07.06.2013, згідно дублікату трудової книжки НОМЕР_3 з 27.07.2000 по 09.01.2001, з 23.02.2001 по 24.08.2001, з 23.01.2002 по 12.08.2002, з 25.12.2002 по 09.07.2003, з 28.01.2004 по 23.08.2004, з 07.10.2004 по 10.01.2005, з 03.02.2005 по 10.08.2005, з 08.11.2005 по 10.07.2006, з 28.11.2006 по 08.06.2007, з 27.10.2007 по 10.06.2008, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, позивач звернулася з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано усі документи для підтвердження стажу його роботи на території іншої держави - російської федерації, при цьому такий стаж підлягає визнанню на території України відповідно до міжнародних договорів.

Також суд першої інстанції вказав, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного стажу, а на момент звернення позивача до суду і на час винесення судового рішення не було спору про призначення пенсії, виходячи з доходів у вигляді заробітної плати, одержаних на території російської федерації, та з врахуванням того, що деякі періоди частково зараховані відповідачем, суд першої інстанції прийшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з п.8 ч.2 ст.144 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

За відсутності зазначеного страхового стажу, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення зазначеного віку страхового стажу - з 01.04.2022 по 31.03.2023 - 29 років.

Частинами 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до вимог п. 1.1 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - далі - Порядок № 22-1) заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1, встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії.

Основним документом, що підтверджує трудовий (страховий) стаж в період до запровадження системи персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, тобто до 01 липня 2000 року, є трудова книжка.

Необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також документів виданих архівними установами виникає та можливе лише у випадку відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, при цьому для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Підпунктом 2 п.2.1 Порядку № 22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Таким чином, страховий стаж особи за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку (до 01.01.2004) обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, - за даними трудової книжки, а після впровадження системи персоніфікованого обліку (після 01.01.2004) - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач працював на території російської федерації з 10.06.1994 по 16.08.1994, з 13.12.1994 по 09.06.1995, з 15.12.1996 по 11.06.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_1 ; з 16.09.2008 по 10.06.2009, з 26.09.2009 по 22.06.2010, з 27.08.2010 по 24.10.2010, з 24.11.2010 по 21.06.2011, з 09.09.2011 по 27.12.2011, з 20.01.2012 по 02.06.2012, з 16.06.2012 по 19.07.2012, з 24.07.2012 по 09.09.2012, з 20.10.2012 по 07.06.2013 згідно трудової книжки НОМЕР_2 ; з 27.07.2000 по 09.01.2001, з 23.02.2001 по 24.08.2001, з 23.01.2002 по 12.08.2002, з 25.12.2002 по 09.07.2003, з 28.01.2004 по 23.08.2004, з 07.10.2004 по 10.01.2005, з 03.02.2005 по 10.08.2005, з 08.11.2005 по 10.07.2006, з 28.11.2006 по 08.06.2007, з 27.10.2007 по 10.06.2008.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що доказів визнання недостовірними записів у трудових книжках позивача (неправильними чи неточними) щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано.

Підставою відмови у зарахуванні вказаних періодів було те, що російська федерація з 01.01.2023 припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежності Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Згідно з частинами другою та третьою статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Стосовно твердження апелянта про те, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а тому взаємне визнання країнами офіційних документів без легалізації втратило свою актуальність, то суд апеляційної інстанції не приймає його до уваги, оскільки у спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 10.06.1994 по 16.08.1994; з 13.12.1994 по 09.06.1995; з 15.12.1996 по 11.06.1997; з 27.07.2000 по 09.01.2001; з 23.02.2001 по 24.08.2001; з 23.01.2002 по 12.08.2002; з 25.12.2002 по 09.07.2003; з 28.01.2004 по 23.08.2004; з 07.10.2004 по 31.12.2004, з 07.01.2005 по 10.01.2005; з 03.02.2005 по 27.04.2005, з 01.05.2005 по 29.05.2005, з 01.06.2006 по 26.06.2006, з 01.07.2005 по 28.07.2005, з 01.08.2005 по 09.08.2005; з 08.11.2005 по 26.11.2005, з 05.12.2005 по 10.07.2006; з 28.11.2006 по 08.06.2007; з 27.10.2007 по 10.06.2008; з 16.09.2008 по 10.06.2009; з 26.09.2009 по 22.06.2010; з 27.08.2010 по 24.10.2010; з 24.11.2010 по 21.06.2011; з 09.09.2011 по 27.12.2011; з 20.01.2012 по 02.06.2012; з 16.06.2012 по 19.07.2012; з 24.07.2012 по 09.09.2012.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі №500/5486/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар