Справа № 380/8588/24
Суддя: Желік Олександра Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

24 квітня 2024 рокусправа № 380/8588/24

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Желік О.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и л а:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) із вимогами:

- визнати дії відповідача, якими позивачу відмовлено у виїзді з України та позивач був затриманий, оформлені рішенням начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшим лейтенантом ОСОБА_2 та протоколом про затримання особи, протиправними та зобов`язати Відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) утриматися від вчинення певних дій: відмовляти ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України та затримувати ОСОБА_1 як особу, яка визнаною особою, яка потребує додаткового захисту на підставі дійсного та належного мені проїзного документа особи, який надано додатковий захист, керуючись Порядком дії посадових осіб Державної прикордонної служби України та органів Національної поліції України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України осіб, автомобільних транспортних засобів і паспортних документів, які перебувають у банках даних інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу, затвердженого Наказом Міністерства внутрішних справ України № 505 від 14.06.2016;

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - рішення начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України як особі, яка визнана особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт протокол начальника 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 про затримання ОСОБА_1 керуючись Порядком дії посадових осіб Державної прикордонної служби України та органів Національної поліції України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України осіб, автомобільних транспортних засобів і паспортних документів, які перебувають у банках даних інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу, затвердженого Наказом Міністерства внутрішних справ України № 505 від 14.06.2016, як особу, яка визнана особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати дії відповідача, які обмежують право на виїзд позивача за межі території України (право вільно залишати територію України) та в`їзд на територію України, керуючись Порядком дії посадових осіб Державної прикордонної служби України та органів Національної поліції України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України осіб, автомобільних транспортних засобів і паспортних документів, які перебувають у банках даних інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу, затвердженого Наказом Міністерства внутрішних справ України № 505 від 14.06.2016, протиправними та зобов`язати його утриматися від вчинення таких дій у майбутньому.

Ухвалою судді від 22.04.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху внаслідок пропуску строку звернення до адміністративного суду та встановлено йому строк для усунення недоліків позову шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку звернення до суду.

23.04.2024 від позивача на адресу суду надійшла заява про поновлення процесуального строку, у якому позивач просить поновити процесуальний строк звернення до адміністративного суду. У вказаній заяві позивач посилається на те, що ним дотримано тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, позивач зазначає, зокрема, що 02 листопада 2023 року, з метою оскарження дії відповідною службової особи та досудового урегулювання, ним було направлено лист-звернення в адміністрацію Державної Прикордонної Служби України з проханням надати правову оцінку діям ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мого незаконного затримання за запитом слідчого комітету республіки білорусь, істотного порушення кримінально-процесуального права та міжнародних норм, а також надати за його адресою письмові пояснення щодо можливості ОСОБА_1 безперешкодного пересування та перетинання державного кордону України на основі паспортного документу (проїзного документа особи, яка потребує додаткового захисту) в будь-якому відкритому пункті пропуску. 10 листопада 2023 року Адміністрацією Державної Прикордонної Служби України надано відповідь № 23/Щ-18175-27287 про надсилання звернення позивача за належністю до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .

10 січня 2024 року, як вказує позивач, в зв`язку з відсутністю відповіді на його скаргу, ним було направлено лист-звернення в адміністрацію Державної Прикордонної Служби України з проханням надати письмові пояснення щодо можливості безперешкодного пересування та перетинання державного кордону України на основі паспортного документу (проїзного документа особи, яка потребує додаткового захисту) в будь-якому відкритому пункті пропуску та інформуванням про відсутність кінцевої відповіді на його звернення від 02 листопада 2023 року. 16 січня 2024 року Адміністрацією Державної Прикордонної Служби України надано відповідь № 02.3/Щ-592-1079 від 16.01.2024 про те, щодо надання дозволу на перетинання державного кордону України прийматиметься виключно посадовими особами Державної прикордонної служби України, які безпосередньо здійснюють прикордонний контроль в пунктах пропуску через державний кордон. 25 січня 2024 року позивачем отримано кінцеву відповідь ІНФОРМАЦІЯ_6 № 23/Щ-1278- 1302, що у разі ідентифікації (виявлення) іноземців, які перетинають державний кордон України та відносно їх містяться відомості в банках даних міжнародного розшуку, що передбачають їх затримання (арешт) та подальшу екстрадицію, уповноважені посадові особи Державної прикордонної служби України діють відповідно до порядку дії посадових осіб Державної прикордонної служби України та органів Національної поліції України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України осіб, які перебувають у банках даних інформаційної системи міжнародної організації кримінальної поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 14.06.2016 року №505, а також надання мені дозволу на перетинання державного кордону України прийматиметься виключно посадовими особами Державної прикордонної служби України, які безпосередньо здійснюють прикордонний контроль в пунктах пропуску через державний кордон. Лист був направлений 12 січня 2024 року, та отримано особисто позивачем 25 січня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. За змістом частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова регламентація поновлення процесуального строку забезпечується, серед іншого, приписами частин 1, 3 та 6 статті 121 КАС України. Вказані норми визначають, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли згаданим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України суд Позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частинами першою-другою статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й на природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно -правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Частиною четвертою статті 122 КАС України передбачено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Надаючи правову оцінку питанню визначенню моменту, з якого починається перебіг строку звернення до суду, суд враховує презумпцію знання законодавства (ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається), за змістом якої кожен вважається таким, що знає закони.

Як встановила суддя зі змісту позовної заяви, позивач просить суд, зокрема, визнати протиправним й скасувати рішення уповноваженої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про відмову в перетинанні державного кордону України, яке винесене 25.08.2023.

Решта позовних вимог, фактично, є похідними від вищевказаної.

Оскільки про порушення своїх прав позивач міг дізнатися з моменту отримання вищевказаного рішення відповідача, шестимісячний строк звернення до суду щодо оскарження такого рішення сплив 24.02.2024.

До адміністративного суду позивач звернувся засобами поштового зв`язку 19.04.2024, що свідчить про порушення ним строку, визначеного частиною другою статті 122 КАС України.

У своїй заяві про поновлення процесуального строку позивач посилається на те, що в даному випадку при вирішенні питання дотримання строку звернення до адміністративного суду підлягає застосуванню тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною четвертою статті 122 КАС України, який повинен обчислюватись з 25.01.2024 (тобто з дня отримання ним відповіді ІНФОРМАЦІЯ_6 ).

Розглянувши подану позивачем заяву суддя зазначає таке.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначено Законом України «Про прикордонний контроль» від 5 листопада 2009 року № 1710-VI (далі Закон № 1710-VI).

Згідно статті другої Закону № 1710-VI прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів. Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до статті шостої Закону № 1710-VI пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Статтею 14 вказаного Закону встановлено порядок відмови у перетинанні державного кордону іноземцям, особам без громадянства та громадянам України.

Частиною першої статті 14 Закону № 1710-VI передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Згідно частини третьої статті 14 Закону № 1710-VI особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР встановлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно частини першої статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Абзацом 5 частини першої статті 19 Закону №393/96-ВР встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням.

Системне тлумачення вищенаведених норм права дає підстави суду стверджувати про те, що особа, якій відмолено в перетинанні державного кордону рішенням уповноваженої особи прикордонного органу, наділена правом оскаржити таке рішення (1) або до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня, (2) або до відповідного адміністративного суду.

При цьому, суддя звертає увагу на те, що Законом №393/96-ВР чітко розмежовано види звернень громадян пропозиція (зауваження), заява (клопотання) та скарга.

У випадку ж здійснення адміністративного оскарження рішення про відмову в перетинанні державного кордону особа повинна подати саме мотивовану скаргу до Державної прикордонної служби України вищого рівня з одночасним зазначенням причин протиправності оскаржуваного рішення.

За результатом розгляду скарги особи Державна прикордонна служба України вищого рівня може прийняти наступні рішення: про скасування рішення Державної прикордонної служби України нижчого рівня; про зміну рішення Державної прикордонної служби України нижчого рівня; про відмову в задоволенні скарги особи.

Так, з матеріалів адміністративного позову суддя встановила, що ІНФОРМАЦІЯ_7 25.08.2023 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України відносно ОСОБА_3 .

02.11.2023 позивач звернувся із листом-зверненням до Державної прикордонної служби України, в якому просив:

«Надати правову оцінку діям ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо мого незаконного затримання за запитом слідчого комітету республіки білорусі, істотного порушення кримінально-процесуального права та міжнародних норм;

Надати за моєю адресою письмові пояснення щодо можливості ОСОБА_1 безперешкодного пересування та перетинання державного кордону України на основі паспортного документу (проїзного документа особи, яка потребує додаткового захисту) в будь-якому відкритому пункті пропуску.»

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України №23/Щ-18175-27287 від 10.11.2023 ОСОБА_3 повідомлено, зокрема, про те, що відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» його звернення надіслано за належністю до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_6 №23/Щ-1278-1302 від 29.11.2023, наданої на звернення позивача, рішення про пропуск через державний кордон України приймається уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України безпосередньо під час перетину кордону.

Також листом Адміністрації Державної прикордонної служби України №02.3/Щ-592-1079 від 16.01.2024 знову ж таки у відповідь на звернення ОСОБА_3 повідомлено, зокрема, про те, що рішення про надання дозволу на перетинання державного кордону України приймається виключно посадовими особами Державної прикордонної служби України, які безпосередньо здійснюють прикордонний контроль в пунктах пропуску через державний кордон.

Проаналізувавши надісланий позивачем до Адміністрації Державної прикордонної служби України лист-звернення суддя відзначає, що такий не є зверненням особи у формі скарги на рішення уповноваженого органу державної влади у контексті Закону №393/96-ВР, адже як вбачається з такого листа, ОСОБА_1 у такому листі фактично просить надати йому роз`яснення щодо можливості перетину ним державного кордону України.

За наслідком такого звернення як Адміністрацією Державної прикордонної служби України, так і ІНФОРМАЦІЯ_3 було надано мотивовані відповіді щодо перетину кордону.

Суддя відмічає, що обов`язковою умовою застосування частини четвертої статті 122 КАС України є реалізація позивачем процедури адміністративного оскарження, за наслідком якої, як вже було зазначено вище, уповноваженим органом приймається рішення про задоволення скарги, або про відмову у її задоволенні.

Разом з тим, Адміністрацією Державної прикордонної служби України не було прийнято жодного рішення за результатом звернення позивача, адже ним не було використано процедури адміністративного оскарження рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом подання відповідної скарги про скасування такого рішення.

Таким чином, за відсутності факту звернення позивача із скаргою до Адміністрації Державної прикордонної служби України про скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову в перетинанні державного кордону України, яке винесене 25.08.2023, суддя резюмує, що у даному випадку підлягає застосуванню шестимісячний строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, який слід обчислювати з 25.08.2023.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У рішенні Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії від 25.01.2000 Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі Мушта проти України нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45).

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановлювати відповідні процесуальні строки, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Верховний Суд неодноразово вказував (зокрема, постанова від 22.04.2020 у справі №811/1664/18), що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Питання ж поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4)ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №№120/5780/20-а.

Суддя зазначає, що щозивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод на звернення до суду протягом встановленого законом строку, у зв`язку із чим недоліки, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху позивачем не усунуті.

З огляду на вказане, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу строку звернення до суду, та без підтвердження позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Позивачем при зверненні до Львівського окружного адміністративного суду сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що квитанцією №5941-1249-0068-1843 від 19.04.2024, а тому такий підлягає поверненню на його користь з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 118, 121-123, 169, 171, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення повернути позивачу.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з державного бюджету сплачений згідно квитанції №5941-1249-0068-1843 від 19.04.2024 судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Желік О.М.