Справа № 160/15380/22
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/15380/22
(суддя Захарчук-Борисенко Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №160/15380/22 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 жовтня 2022 року звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 згідно з яким, просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2020 року по 25.09.2022 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2020 року по 25.09.2022 року включно.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що при її звільненні з нею не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Фактично остаточний розрахунок відповідач здійснив 26.09.2022 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року позов задоволено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач своєчасно не виплатив належні позивачу на день звільнення суми, тому наявні підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд безпідставно застосував до спірних правовідносин ст. 117 КЗПП України та не врахував рішення ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України.

Крім того, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача сум індексації грошового забезпечення через 1 рік 5 місяців після звільнення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2023 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 було задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 р. в адміністративній справі №160/15380/22 - скасовано та ухвалене нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) НОМЕР_4 (двадцять вісім тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 99 коп.

У задоволенні решти позову - відмовив.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку після набрання законної сили судовим рішенням у справі №160/12746/21 (28.07.2022) до фактичного погашення заборгованості (26.09.2022).

Постановою Верховного Суду від 21.02.2024 р постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.06.2023 у справі № 160/15380/22 скасовано. Справу № 160/15380/22 направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції - Третього апеляційного адміністративного суду.

У мотивувальній частині постанови Верховний Суд зазначив, що «у цій справі суд апеляційної інстанції, при ухвалені оскарженого рішення, не врахував, що на дату виплати позивачу індексації грошового забезпечення (26.09.2022) та на дату звернення позивача до суду з цим позовом (04.10.2022) стаття 117 Кодексу законів про працю України діяла в новій редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022№ 2352-ІХ, яка підлягла застосуванню до спірних правовідносин».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 з 21.02.2016 року по 11.02.2020 року проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу від 11.02.2020 року №30 позивача з 11.02.2020 року було звільнено з військової служби.

Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

У зв`язку з цим позивач 18.05.2021 року звернулась з заявою до відповідача з проханням виплатити зазначену виплату.

Оскільки відповідачем відмовлено у задоволенні зазначеної заяви, позивач звернулась до суду для вирішення спору щодо її стягнення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 року у справі №160/12764/21 адміністративний позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 11.02.2020 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44, з урахуванням виплачених сум індексації грошового забезпечення.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року у справі №160/12746/22 відповідачем 25.09.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 174386,86 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів, яке міститься в матеріалах справи.

Визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання його виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні за період з 12.02.2020 по 25.09.2022 включно є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005; текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022\

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Приписами 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всі належні йому суми при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнена з військової служби наказом від 11.02.2020 року №30, проте остаточний розрахунок з позивачем проведено 25 вересня 2022 року.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розрахунок належних до стягнення з відповідача на користь позивача сум середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців тобто за період з 12.02.2020 р по 11.08.2020 р. виглядає наступним чином.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось у лютому 2020 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме: за грудень 2019 р та січень 2020 року.

Згідно з довідкою відповідача (а.с.67 об.ст.), середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 479,61 грн.

З вказаним розрахунком сторони погодились та не заперечували.

При цьому, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що шестимісячний період з часу затримки розрахунку при звільнені складає 182 календарні дні з 12.02.2020 р по 11.08.2020 р.

Враховуючи це, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить 87289,02 грн виходячи з розрахунку: 479,61 грн х 182 календарних дні.

З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23.12.2020 у справі від 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вбачається наступне.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Зазначені положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах;

- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на це, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що і було зроблено судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.

З урахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у зазначених вище постановах, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини справи, а саме те, що позивач звільнена зі служби 11.02.2020, натомість до суду з позовом про нарахування та виплату їй індексації грошового забезпечення звернулася у липні 2021 р., тобто через 1 рік 4 місяці після звільнення; станом на день звільнення позивача спір з приводу належних їй сум був відсутній; виплата заборгованості здійснена відповідачем через незначний строк, а саме 59 календарних днів після набрання судовим рішенням законної сили та вважає правильним зменшення розміру вказаного середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до суми у розмірі 28296,99 грн.

Однак, суд першої інстанції зобов`язавши відповідача нарахувати та виплати позивачу зазначені у позові суми вказані обставини помилково залишив поза увагою.

Крім того, слід зазначити, що стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у більшому розмірі буде порушувати права відповідача, оскільки саме за його касаційною скаргою було скасовано рішення суду апеляційної інстанції та подаючи яку він не мав підстав розраховувати на погіршення свого становища внаслідок такого оскарження.

Також, колегія суддів вважає безпідставним застосування у цій справі рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02, рішення 08 квітня 2010 року), оскільки у справі "Меньшакова проти України" ЄСПЛ визнав прийнятними скарги заявниці на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ, Конвенція) в аспекті права на розгляд справи у розумний строк і доступу до суду.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, не ставляться питання, що охоплені статтею 6 ЄКПЛ у вказаних аспектах. Отже, правова позиція ЄСПЛ, використана у справі "Меньшакова проти України", не може бути застосовною у цій справі.

За наведених обставин таке використання рішень ЄСПЛ спотворює саму суть застосування практики ЄСПЛ як джерела права, яким тлумачаться норми Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №826/19197/16, яка у відповідності до положень частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою позов слід задовольнити частково.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року у справі №160/15380/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28296 (двадцять вісім тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 99 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва