Справа № 320/11200/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року № 320/11200/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту також відповідач, Святошинський РДВС), в якому просить суд визнати такими, що не підлягають виконанню, та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №68141219 від 14.01.2022, постанову про стягнення виконавчого збору №29972546 від 22.12.2021 Святошинського РДВС) з позивачки.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка повідомила, що на примусовому виконанні в Святошинському РДВС перебуває виконавче провадження №68141219 з примусового виконання постанови Святошинського РДВС від 22.12.2021 №29972546.

Позивачка стверджує про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору з огляду на те, що в межах виконавчого провадження №29972546 основним боржником ОСОБА_2 було добровільно сплачено заборгованість. При цьому, жодних сум в рамках вказаного ВП стягнуто відповідачем не було, як і не було вчинено жодних належних дій з примусового виконання.

На думку позивачки відкриття ВП №68141219 з примусового виконання постанови №29972546 про стягнення виконавчого збору фактично призведе до подвійного стягнення з неї як з боржника виконавчого збору.

Також позивачка зазначила про те, що сума основної винагороди визначається пропорційно до фактично стягнутої суми, яку в межах ВП №68141219 стягнуто не було.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.12.2023 позивачці поновлено строк звернення до суду.

Цією ухвалою відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на електронну адресу, про що свідчать довідка про доставку електронного листа, сформована програмним забезпеченням Діловодство спеціалізованого суду.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

На примусовому виконання у Святошинському РДВС перебувало виконавче провадження №29972546 з примусового виконання виконавчого листа №2-2891/11, виданого 01.11.2011 Святошинським районним судом м. Києва про стягнення боргу солідарно у розмірі 240 639,85 грн, зокрема з ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця ДВС Святошинського управління юстиції у м. Києві від 21.11.2011 ВП №29972546 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2891/11, виданого 01.11.2011 Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення боргу солідарно у розмірі 240 639,85 грн, з ОСОБА_1 .

Постановою від 22.12.2021 ВП №29972546 у зв`язку з виконанням рішення у повному обсязі відповідно до наданої стягувачем довідки про відсутність заборгованості від 04.06.2021, керуючись вимогами пункту 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження №29972546.

Крім того, постановою державного виконавця Святошинського РДВС від 22.12.2021 ВП №29972546 з позивачки стягнуто виконавчий збір у розмірі 24063,99 грн.

Постановою державного виконавця від 14.01.2022 ВП №68141219 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови №29972546 від 22.12.2021 про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 24063,99 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем постанов про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, позивачка звернулась з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі по тексту Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 10 Закону №1404 заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

В силу положень пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами частини п`ятої статті 27 статті Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» та Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону №1404 розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми;

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Згідно частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Суд зазначає, що особливістю цієї справи є те, що станом на дату відкриття виконавчого провадження №29972546 був чинним Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі по тексту Закон №606), а момент закінчення виконавчого провадження №29972546, винесення спірних постанов про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання означеної постанови охоплений чинністю Закону №1404.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Закону №606 державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Положення щодо зазначення державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, міститься також в абзаці 2 частини п`ятої статті 26 Закону №1404.

Згідно частини третьої статті 27 Закону №606 у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (частини перша статті 27 Закону №1404).

Положеннями статті 28 Закону №606 визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми.

У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Положеннями статей 40, 42 Закону №1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Зокрема, частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже на момент відкриття виконавчого провадження №29972546 (21.11.2011) у державного виконавця існували цілком обґрунтовані правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, зокрема і в разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача (у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону) частини першої статті 39 цього Закону).

У зв`язку з набранням чинності Законом №1404 Закон №606 втратив чинність 05.01.2017.

У розмінні Закону №1404 постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

З аналізу статей 26, 45 Закону №1404 випливає, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.

Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьою статті 40 Закону №1404, зокрема закінчення виконавчого провадження з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто.

У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні, у тому числі урахуванням вимог щодо строку пред`явлення такого виконавчого документа до виконання.

Таким чином, якщо стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) достатньо для задоволення вимог стягувача за виконавчим документом, але недостатньо для сплати виконавчого збору, його стягнення продовжується на загальних підставах.

При цьому, питання правового регулювання виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника протягом періоду з моменту набрання чинності Законом №1404 і до закінчення ВП №29972546 змінювалось в частині умов, які були застосовними для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню/від фактично стягнутої суми.

Водночас, як положеннями Закону №606, так і відповідно до положень Закону №1404 в різних редакціях незмінною є норма про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10 % від суми заборгованості у випадку сплати ним повної суми боргу.

Позивачка стверджує про відсутність підстав для стягнення з неї виконавчого збору, оскільки в межах ВП №29972546 не було стягнуто суму боргу за виконавчим документом, державним виконавцем не вчинялись дії з примусового виконання виконавчого документа. Зазначено, що ОСОБА_2 було добровільно здійснено оплату заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк».

Судом встановлено, що виконавче провадження закінчено постановою від 22.12.2021 ВП №29972546 у на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404 виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У постанові про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021 ВП №29972546 підставою для його закінчення вказано виконання рішення у повному обсязі відповідно до наданої стягувачем довідки про відсутність заборгованості від 04.06.2021.

Відповідно до довідки від 04.06.2021 №HHF6FLTI5I4KS7T4, виданої АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 станом на 04.06.2021 не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Заборгованість по угоді №Д-07-01-21 МК відсутня.

Суд зауважує, що виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404 (у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), а також що постанова про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021 ВП №29972546 є чинною, не оскаржена позивачкою в частині підстави закінчення виконавчого провадження. Означені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що фактично позивачка погодилась із зазначеною у постанові про закінчення виконавчого провадження від 22.12.2021 ВП №29972546 підставою фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З урахуванням означеного, судом відхиляються доводи позивачки щодо відсутності підстав для стягнення з неї виконавчого збору у зв`язку з тим, що в межах ВП №29972546 не було стягнуто суму боргу за виконавчим документом.

Твердження позивачки про нездійснення державним виконавцем в межах ВП №29972546 дій з примусового виконання виконавчого документа спростовуються наступним.

Постановою державного виконавця ДВС Святошинського управління юстиції у м. Києві від 21.11.2011 ВП №29972546 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2891/11, виданого 01.11.2011 Святошинським районним судом м. Києва про стягнення боргу солідарно у розмірі 240 639,85 грн, зокрема з ОСОБА_1 .

Державним виконавцем було надіслано запит до ДПІ, ГУ Держкомзему у Київській області, АБ м. Києва, ДП «Центр ДЦК», ГУ ПФУ в м. Києві, БТІ з проханням терміново надати інформацію про наявність майна та поточних рахунків, що зареєстровані на ОСОБА_1 .

Постановою від 24.02.2012 призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єктом господарювання у ВП №29972546.

08 листопада 2012 року державним виконавцем направлено запити до ПФУ, ГУ УДАІ м. Києва, ГУ Держкомзему у Київській області про термінове надання інформації про місце реєстрації, наявність у боржника майна, поточних рахунків, що зареєстровані на ОСОБА_1 .

Листом від грудня 2012 року №403/6 державним виконавцем повідомлено боржника (позивачку) та стягувача про проведення опису 1/5 квартири позивачки та проведено її експертну оцінку.

15 січня 2013 року відповідачем подано до ТОВ «ТД ЕЛІТ Сервіс», ТОВ «Укрспецторг Групп», ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція», ПП «НИВА-В.Ш», ВДВС ГУЮ у м. Києві заявку на реалізацію арештованого майна. Також 15.01.2013 державним виконавцем складено висновок на документи щодо реалізації арештованого державним виконавцем майна та довідку до ВДВС ГУЮ у м. Києві.

Постановою державного виконавця від 29.05.2013 ВП №29972546 призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єктом господарювання.

Означені дії, вчинені державним виконавцем з метою примусового виконання виконавчого документа в межах ВП №29972546, чим спростовуються доводи позивачки щодо невчинення ним жодних дій з примусового виконання рішення.

Слід зазначити, що питання стягнення виконавчого збору із солідарних боржників не врегульовано в законодавчому порядку.

Разом з тим, аналіз положень статті 27 Закону № 1404 дає підстави для висновку, що основним критерієм для визначення суми виконавчого збору є сума, що підлягає примусовому стягненню, тобто розмір виконавчого збору не може становити більше 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, у тому числі у випадку солідарного стягнення заборгованості, відповідно до виконавчого документа.

Таким чином, суд вважає, що у разі, коли сума боргу підлягає солідарному стягненню то, відповідно і виконавчий збір повинен бути стягнутим з боржників солідарно, оскільки іншого порядку чинним законодавством не передбачено.

Також, відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Згідно із статтею 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Як вбачається з матеріалів ВП №29972546, ПАТ КБ «Приватбанк» подано до ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві заяву про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 як солідарного боржника усієї суми заборгованості за виконавчим листом №2-2891/11, виданим Святошинським районним судом міста Києва 10.10.2011. В означеному виконавчому листі боржником також зазначено ОСОБА_1 , відносно якої як боржника і було відкрито ВП №29972546.

По закінченню ВП №29972546 відповідач як стягувач за спірною постановою від 22.12.2021 ВП №29972546 визначив боржником саме позивачку в межах наданий йому положеннями ЦК України як одного із солідарних боржників за виконавчим листом №2-2891/11, виданим Святошинським районним судом міста Києва 10.10.2011.

Доводи позивачки щодо добровільної сплати ОСОБА_2 як солідарним боржником заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» відхиляються судом як такі, що не підтверджені документально. Крім того, суд зауважує, що в силу положень Закону України «Про виконавче провадження» добровільною є сплата заборгованості до моменту відкриття виконавчого провадження, а також здійснення такої оплати у межах строку, визначеного у постанові про відкриття ВП №29972546 (у 7-деннний термін з дня винесення постанови), чого не було здійснено ні позивачкою, ні ОСОБА_2 як солідарним боржником.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Дудін С.О.