Справа № 300/9122/23
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2024-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" квітня 2024 р. справа № 300/9122/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Долинської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2023 по 07.11.2023
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Креховецька Надія Миколаївна, 29.12.2023 звернулася в суд із позовною заявою до Долинської міської ради (далі також - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2023 по 07.11.2023.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що за невиконання Долинської міської ради рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23, до стягнення на її користь підлягає середній заробіток за час затримки виконання вказаного рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23 її з 12.04.2023 поновлено на провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області з 08.10.2022 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Проте фактичне поновлення відбулося 08.11.2023, що встановлено ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2023. Вважає, що відповідно до приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, враховуючи тривале невиконання судового рішення, на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23 за період з 13.04.2023 по 07.11.2023.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23 Долинською міською радою виплачено позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 117058,62 грн (із вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів). Зазначає, що ст. 235 КЗпП України зокрема, не передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу який не охоплено рішенням суду про поновлення на роботі, що був розглянутий у іншій справі. Просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 46-49).
У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23 фактично відбулося 08.11.2023, а тому саме з вини роботодавця виник вимушений прогул. Зазначає, що відповідачем у відзиві не надано жодного належного та допустимого доказу до відзиву, який би спростував позовні вимоги. Просила позовні вимоги задовольнити (а.с.54-61).
Відповідач у запереченні на відповідь на відзив зокрема зазначив, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Судом у справі №300/6/23 при винесенні рішення 12.04.2023 стягнуто з Долинської міської ради на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу саме у відповідності і на виконання вимог ст. 235 КЗпП України. Звертає увагу на те, що ст. 235 КЗпП України зокрема, не передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу який не охоплено рішенням суду про поновлення на роботі, що був розглянутий у іншій справі. Просить відмовити у задоволенні позову (а.с.67-69).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.01.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами (а.с.41-42).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників за наявними матеріалами справи, дослідивши письмові докази, зазначає такі обставини.
У відповідності до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При цьому, частиною 8 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Приписами статті 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Таким чином, Кодексом законів про працю України передбачені випадки стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зокрема, у разі поновлення на роботі вирішується питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 Кодексу законів про працю України), а у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника вирішується питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання (стаття 235 Кодексу законів про працю України).
При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 позов ОСОБА_1 до Долинської міської ради Івано-Франківської області задоволено частково: визнано протиправним та скасовано розпорядження Долинської міської ради Івано-Франківської області Про фактичне звільнення ОСОБА_1 від 03.10.2022 за № 736-К; поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області з 08.10.2022; стягнуто з Долинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117058,62 грн; стягнуто з Долинської міської ради Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4800,00 грн. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 19803,15 грн допущено до негайного виконання (а.с. 18-25).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2023 апеляційну скаргу Долинської міської ради Івано-Франківської області задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 300/6/23 змінено в частині мотивів задоволення позову та стягнення моральної шкоди. Визначено суму стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 прийнято звіт Долинської міської ради Івано-Франківської області від 09.10.2023 № 1079/05-28/14в разом з доповненнями до звіту від 06.11.2023 № 1196/05-28/14в та від 06.11.2023 № 1197/05-28/14в про виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 в адміністративній справі № 300/6/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області.

В даній ухвалі зокрема зазначено таке.

"Факт поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області підтверджується також копіями: розпорядження заступника голови Долинської міської ради за № 540-В від 08.11.2023 Про надання відпустки ОСОБА_1 ; заяви ОСОБА_1 від 08.11.2023 про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 22.11.2023; розпорядження заступника голови Долинської міської ради за № 474-К від 09.11.2023 Про звільнення ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердила факт її поновлення на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області з 08.10.2022 на виконання судового рішення в цій адміністративній справі.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про повне виконання відповідачем рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 в адміністративній справі № 300/6/23 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення Долинської міської ради Івано-Франківської області" (а.с.28-32).

Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно запису №31 трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , 08.11.2023 запис за №28 є недійсним, поновлено на посаді провідного спеціаліста відділу інформаційної політики та зв`язків з громадськістю управління технічного та інформаційного забезпечення, підстава розпорядження від 03.11.2023 №467-к (а.с.14-17).

Враховуючи зазначене, період з 13.04.2023 по 07.11.2023 відповідно до норм та вимог чинного законодавства України є часом вимушеного прогулу позивача.

Отже, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно статті 5-1 Кодексу законів про працю України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Таким чином, невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення є відповідною підставою для звернення позивача до суду. При цьому, позивач наділений правом самостійно обирати спосіб захисту його порушених прав, як то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, так і шляхом встановлення контролю за виконанням судового рішення про поновлення його на посаді.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15-ц.

Оскільки фактично позивача вказаній посаді поновлено 08.11.2023, то у даному випадку має місце затримка суб`єктом владних повноважень виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що зумовлює наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 Кодексу законів про працю України.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а.

Окрім цього наявність вини роботодавця щодо незаконного звільнення позивача вже встановлена рішенням суду про поновлення його на роботі.

Статтею 27 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено у рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23, згідно з довідкою Виконавчого комітету Долинської міської ради від 28.03.2023 № 18 середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складала 880,14 грн, середньомісячна заробітна плата складала 19803,15 грн. (а.с. 22-23). Судом не встановлено невідповідності розрахунку вказаних у довідці сум Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995 року. Позивач не заперечила суду щодо зробленого відповідачем розрахунку середньоденого заробітку.

В спірному випадку вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався 13.04.2023 (наступник день після ухвалення рішення про поновлення на посаді) та закінчився 08.11.2023 (день запису у трудовій книжці, що підтверджується розпорядженням від 03.11.2023 №467-к).

Таким чином, загальна кількість робочих днів за період з 13.04.2023 по 08.11.2023 становить 149 днів. Отже, середній заробіток позивача за вказаний період складає 131 140,86 грн (149 робочих дні помножити на 880,14 грн середньоденного заробітку).

Отже, з Долинської міської ради належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 131 140,86 грн.

Додатково суд зазначає таке.

Так, пунктом 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому, зобов`язання Долинської міської ради як роботодавця, який є податковим агентом сплачувати податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за працівників встановлено Податковим кодексом України.

Так, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу, і ставку військового збору, встановлену підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до підпунктом 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Окрім цього, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 05.08.2020 в справі № 817/893/17.

Отже, на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 131 140,86 грн з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів. Суд не бачить підстав для зазначення в резолютивній частині рішення суду про вирахування з суми стягнення податків та інших обов`язкових платежів, оскільки такий обов`язок роботодавця прямо передбачений спеціальним законодавством і не потребує уточнення судом.

Щодо строків звернення до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 №322-VIII у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак пунктом 18 частини 1 розділу І Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Як встановлено матеріалами справи, позивача поновлено на посаді 08.11.2023,а позивач про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернулася через засоби поштового зв`язку 26.12.2023, то позивачем не пропущено строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, а отже посилання відповідача у відзиві на позов на пропущення строку звернення до суду, суд вважає безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат суд відзначає, що позивач на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи, так як остання стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, представником позивача заявлено клопотання про відшкодування судових витрат по справі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 10.12.2019 у справі № 160/2211/19.

На підтвердження понесеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу адвоката надано:

- копію договору про надання правової допомоги;

- копію ордера на надання правничої (правової) допомоги;

- вартість послуг адвокатки.

Як вбачається з вартості послуг адвокатки наданих адвокатом послуг становить 10300 грн, з яких:

- зустріч, консультація клієнтки, узгодження правової позиції 500 грн;

- написання та подання позовної заяви/апеляційної скарги/касаційної скарги 3500 грн;

- участь адвокатки у одному судовому засіданні суду першої інстанції/апеляційного суду/касаційного суду 800 грн;

- написання та подання адвокатського запиту/клопотання з розрахунку за один запит до суду будь-якої інстанції 500 грн;

- написання та направлення відповіді на відзив на позовну заяву/відповіді на відзив на апеляційну скаргу/відповіді на відзив на касаційну скаргу; відзиву на апеляційну скаргу/відзиву на касаційну скаргу з розрахунку за один документ 3000 грн;

- написання й направлення заяви про примусове виконання рішення суду в цій справі 2000 грн.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання - передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правничої допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та документи, які свідчать про оплату позивачем послуг адвоката.

Однак, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Суд вважає, що визначена адвокатом сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, за результатами розгляду справи в розмірі 10300,00 грн, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що предметом розглядуваного спору, є справа незначної складності, обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами немайнового характеру, які заявлені у позовній заяві, суд вважає, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 2500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно задовольнити частково.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позовну заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , с. Солуків, Калуський район, Івано-Франківська область, 77523) до Долинської міської ради (код ЄДРПОУ - 04054317, пр. Незалежності, 5, м. Долина, Івано-Франківська область, 77500) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2023 по 07.11.2023 - задовольнити.

Стягнути з Долинської міської ради (код ЄДРПОУ - 04054317, пр. Незалежності, 5, м. Долина, Калуський район, Івано-Франківська область, 77500) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , с. Солуків, Калуський район, Івано-Франківська область, 77523) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2023 по 07.11.2023, який не охоплено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 у справі №300/6/23 у сумі 131 140 (сто тридцять одну тисячу сто сорок) гривень 86 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Долинської міської ради (код ЄДРПОУ - 04054317, пр. Незалежності, 5, м. Долина, Калуський район, Івано-Франківська область, 77500) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , с. Солуків, Калуський район, Івано-Франківська область, 77523) частину витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень.

Сторонам рішення надіслати через підсистему Електронний суд.

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ Мої справи.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.