Справа № 440/9804/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 р. Справа № 440/9804/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2022, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/9804/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання дій протиправними та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо проведення виплати йому індексації після дня його звільнення;

- стягнути з відповідача на його користь 89 872,23 грн. середнього заробітку за 281 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 03.11.2020 по 10.08.2021 включно.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2022 позов задоволено частково.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити розрахунок, нарахування і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з фактичною виплатою індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення від 06.10.2020 у справі № 440/2522/20.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2022 в адміністративній справі №440/9804/21.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що до в/ч НОМЕР_1 судом першої інстанції не надсилалася ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у даній справі та примірник позовної заяви, що призвело до порушення принципів змагальності сторін, гласності судового процесу, відкритості інформації щодо справи.

По суті позовних вимог зазначив, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому позивачеві сум, стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю Україні (далі КЗпП України) є безпідставними.

Повідомив, що відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі №440/2522/20в/ч здійснено виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 27 246,24 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків затримки їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації - в сумі 27 246,24 грн.

Строк затримки виплати індексації по справі № 440/2522/20 за період з 01.11.2020 по 10.08.2021 включно склав 283 календарні дні. Враховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення позивача 319,83 грн. помноженого на 283 календарні дні маємо розмір середнього розрахунку за весь час затримки і його сума складає 90 511,89, що в 3,32 рази перевищує розмір суми індексації.

Посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 щодо дотримання судом принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яку суд першої інстанції не врахував.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 КАС України розгляд справи проведено в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем апеляційна скарга на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.01.2022 по даній справі не подавалася.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Старшина військової служби за контрактом ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді помічника начальника військового наряду 2-го відділення спеціального патрульного взводу 1-ї патрульної роти забезпечення.

27.04.2018 наказом командира військової частини від № 103 звільнений з військової служби у запас відповідно до п. "б" ч.6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та виключений зі списків особового складу з 19.05.2018.

06.10.2020 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від у справі № 440/2810/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустку учаснику бойових дій за 2015-2018 роки; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на дату звільнення з військової служби 19.05.2018.

06.10.2020 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від у справі № 440/2522/20 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення без зміни для обчислення індексації базового місяця у січні 2016 року за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із встановленням для нарахування індексації базового місяця - жовтень 2014 року.

15.02.2021 рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/6681/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати йому середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки учаснику бойових дій у розмірі 8 489,56 грн.

11.08.2021 позивачу на виконання рішення суду у справі № 440/2522/20 виплачено суму індексації грошового забезпечення за час проходження служби.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті середнього заробітку за весь час затримки виплати належної при звільненні суми (індексації грошового забезпечення) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити розрахунок, нарахування і виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з фактичною виплатою індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення від 06.10.2020 у справі № 440/2522/20.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу наведених приписів норм законодавства вбачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

Як вбачається з матеріалів справи, звільнення позивача відбулося 19.05.2018.

При звільненні з військової служби з позивачем не проведено остаточного та повного розрахунку, а саме грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів у сумі 17910,48 йому виплачено лише 03.11.2020.

11.08.2021 позивачу перераховано на картковий рахунок виплату за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/2522/20 54 492,47 грн.

Як вбачається з обґрунтувань апеляційної скарги, відповідачем на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі №440/2522/20 було нараховано та виплачено ОСОБА_1 27 246,27 грн. індексації та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації в сумі 27 246,24 грн.

Враховуючи те, що відповідачем до суду першої інстанції не було надано доказів виплати позивачу суми індексації на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 у справі №440/2522/20, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Посилання апелянта на не надходження до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ні ухвали Полтавського окружного адміністративного суду про відкриття провадження у справі, а ні копії позовної заяви по даній справі колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи знаходить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення військовій частині НОМЕР_1 (а.с.23).

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року по справі № 440/9804/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін