Справа № 520/17322/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 р. Справа № 520/17322/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/17322/23

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі

третя особа: Державне бюро розслідувань

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополь, третя особа: Державне бюро розслідувань, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі (код ЄДРПОУ - 42348993) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) грошової компенсації при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі (код ЄДРПОУ - 42348993) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошову компенсацію при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі (код ЄДРПОУ - 42348993) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) грошової компенсації при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі (код ЄДРПОУ - 42348993) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) грошову компенсацію при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач в 2021 році використав всі дні основної відпустки, на які мав право. Тому, суд першої інстанції, внаслідок неповного дослідження обставин справи та невірного застосування Положення №743, дійшов помилкового висновку що позивач в 2021 році набув права на відпустку тривалістю 45 календарних днів і, відповідно, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність нарахування та виплати відповідачу грошової компенсації за 19 календарних днів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, оскільки вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, спірне рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу - Державне бюро розслідувань погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , в період з 12.05.2021 по 17.01.2022 проходив службу в Центральному апараті Державного бюро розслідувань на посаді начальника 2 відділу 2 Управління ГОТУ.

З 18.01.2022 по 08.08.2022 проходив службу на посаді начальника 3 оперативного відділу (з місцем дислокації в м Херсоні) Територіального управління ДБР у м. Мелітополі.

08.08.2022 звільнився з органів ДБР із достроковим розірванням контракту за згодою сторін.

У зв`язку з не нарахуванням та невиплатою ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з правомірності позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік, оскільки аналогічні виплати були виплачені при звільнені відповідачем за 2022 рік, однак за 2021 рік вказані виплати безпідставно не виплачені відповідачем, хоча 19 днів відпустки ( 4 дні основної та 15 додаткової) за попередні роки є невикористаними в році звільнення та повинні були бути компенсовані позивачу при звільненні.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про Державне бюро розслідувань" визначає правові основи організації та діяльності ДБР.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.

Служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в ДБР зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР визначається цим Законом, та Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Питання проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань врегульоване Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі за текстом Положення № 743).

Відповідно до п. 81 Положення № 743, особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням;

3) творча відпустка;

4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях;

5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи;

6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Пунктом 82 Положення № 743 передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.О

собам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

Згідно з п. 83, 84 Положення № 743, тривалість відпусток обчислюється у календарних днях. Під час визначення тривалості щорічної основної відпустки, що надається особам рядового та начальницького складу, святкові та неробочі дні не враховуються. Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

Судова колегія звертає увагу, що предметом спірних правовідносин у цій справі є наявність/відсутність у позивача права на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, на додаткову відпустку тривалістю 15 календарних днів та який фактично залишок днів відпустки, що не використані позивачем в 2021 році.

Колегія суддів зазначає, що у позивача виникає право на 30 календарних днів щорічної основної відпустки, у відповідності п. 82 Положення № 743, за умови проходження ним повних 12 календарних місяців служби.

Так, відповідно до п. 91 Положення № 743, тривалість щорічної основної відпустки у році початку служби обчислюється з розрахунку 1/12 тривалості відпустки, на яку мають право особи рядового та начальницького складу, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. Відпустка тривалістю менше ніж 10 календарних днів може бути надана за бажанням особи рядового та начальницького складу одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка також особам рядового та начальницького складу, які перебували у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Отже, на один календарний місяць проходження служби позивача припадає 2,5 дні щорічної відпустки (30:12 = 2,5).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прийнятий на службу до Державного бюро розслідувань з 12.05.2021. Отже, період служби позивача в Державному бюро розслідувань - у 2021 році з 12.05.2021 по 31.12.2021 становить 7 місяців 19 днів.

Тобто, кількість днів щорічної основної відпустки ОСОБА_1 за повних 7 місяців служби в ДБР у 2021 році складає: 17 днів (7*2,5).

З додаткових пояснень ДБР, котрі посилаються на витяг з наказу ДБР від 31.08.2021 №13дск-ос вбачається, що ОСОБА_1 надано 15 календарних днів щорічної основної відпустки з 10.09.2021 до 24.09.2021.

Також, з додаткових пояснень ДБР, котрі посилаються на витяг з наказу від 21.10.2021 № 31дск-ос вбачається, що ОСОБА_1 у період з 26.10.2021 до 05.11.2021, зокрема, надано 2 календарні дні щорічної основної відпустки.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що кількість днів щорічної основної відпустки, на які ОСОБА_1 мав право за 7 місяців служби в ДБР у 2021 році становить - 17 днів, які ним використано в повному обсязі.

Водночас, як вбачається з додаткових пояснень ДБР, котрі посилаються на витяг з наказу від 21.10.2021 № 31дск-ос ОСОБА_1 у період з 26.10.2021 до 05.11.2021, надавалось 09 календарних дні додаткової оплачуваної відпустки.

Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці №132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці №132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки" від 29 травня 2001 року передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як видно з матеріалів розглядуваної справи, а саме зі змісту листа Державного бюро розслідувань (а.с. 18) за час проходження служби в центральному апараті ДБР за 2021 рік позивачу нараховано 26 календарних днів відпустки передбаченої п. 82 Положення, яку позивачем використано в повному обсязі на підставі поданих рапортів.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за невикористану щорічну відпустку за 2021 рік у кількості 4 діб та щорічну додаткову за 2021 рік у кількості 15 діб з урахуванням індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію при звільненні є неоґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції та доводами позивача про те, що він має право на грошову компенсацію відпустки повної тривалості на підставі п. 14 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 року № 203/98-ВР (далі Закон № 203/98-ВР), оскільки п. 14 ст. 6 Закону № 203/98-ВР передбачено, що дана норма надає позивачу право лише використати відпустку тривалістю 30 календарних днів до закінчення року, в якому позивач приинятии на службу, а не пропорційно відпрацьованому часу, як це передбачено п. 91 Положення № 743 та не надає позивачу у разі звільнення права на грошову компенсацію за повну відпустку (30 календарних днів).

З огляду на викладене, суд першої інстанції безпідставно застосував до питання грошової компенсації за дні відпусток, що не були використані позивачем п. 14 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Стосовно доводів апелянта щодо строку звернення до суду з позовними вимогами, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки такі доводи апеляційної скарги є аналогічними котрі досліджувались та їм надана обґрунтована правова при розгляді Другим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 25.07.2023, якою позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2023 по даній справі вказану ухвалу скасовано.

Підсумовуючи наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, відповідач при звільненні позивача діяв в межах чинного законодавства, тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків в частині рішення суду першої інстанції не спростовують.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 315, ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та прийняти постанову, якою у позові ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 по справі №520/17322/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою у позові ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич