Справа № 520/2579/24
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бадюкова Ю.В.

16 квітня 2024 р.Справа № 520/2579/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Курило Л.В. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Коесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними стягнення шкоди, -

В с т а н о в и в:

29.01.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі ГУ НП в Харківській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним не повернення майна через його підміну на інше не працездатне майно посадовими особами Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області;

- стягнути з ГУ НП в Харківській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації матеріальної шкоди в розмірі 75 561.60 грн.

Вимоги мотивував тим, що листом № 1601/119-49/01-2023 від 24.10.2023 відповідач повідомив позивача, що звернення від 11.01.2023 вх. № К-112ез від 11.01.2023 (Додаток 2) розглянуто керівництвом відділу дізнання ГУНП в Харківській області та для повернення вилученого майна необхідно узгодити час та місце отримання вилученого майна, яке можливо здійснити у Харківському РУП № 2 ГУНП в Харківській області за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, 30 з понеділка по п`ятницю з 09-00 до 13-00 та з 14-00 до 18-00.

Однак отримати своє майно, а саме відеокарту позивач не зміг оскільки дізнавач Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 підмінив це майно замінивши його на іншу не робочу відеокарту, цей факт було виявлено під час отримання майна, що підтверджується доказами у додатку 5.

Вказує, що лист № 1601/119-49/01-2023 від 24.10.2023 - є доказом того що відповідач при розгляді скарг позивача виходив виключно з лживої інформації, яку надавали особи які заволоділи майном позивача.

Зазначає, що підміна відеокарти позивача на іншу - є порушенням майнового права гарантованого статтею 41 Конституції України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Харківській області про визнання дій протиправними стягнення моральної шкоди.

Роз`яснено позивачу, що даний спір належить розглядати за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями посадових осіб Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області з неповернення йому майна, вилученого в межах кримінального провадження, тому з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, перебуває поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що позивач не заявляв вимог щодо стягнення моральної шкоди. Суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог - зокрема суд вирішує питання про відшкодування моральної шкоди (абзац 46-49 ухвали).

Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо підстав позову, зокрема помилково вважається що позивач не звертався в порядку ст. 169 КПК України щодо повернення майна - цей факт підтверджується додатками 2-4, та листом № К-1191-119-67 дізнавача СД Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області, який було подано разом з позовною заявою.

Також вказує, що суд першої інстанції в ухвалі про відмову у відкритті провадження від 05.02.2024 посилається на матеріали справи, а саме а. с. 5-6, 7-8, 9-18 - однак в матеріалах справи № 520/2579/24 не має цих відомостей які викладені в тексті ухвали про відмову у відкритті провадження.

Зазначає, що слідчими суддями вже було зобов`язано посадових осіб відповідача повернути майно, однак відповідач не виконує покладених на нього обов`язків щодо повернення майна, що і стало предметом позову на цей факт вказує лист № К-1191-119-67 дізнавача СД Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_3 зазначено що виконати ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27.08.2021. та від 17.01.2022 у органна досудового розслідування не представляться можливим оскільки не можливо ідентифікувати майно.

Також вказує, що суд першої інстанції застосував правові висновки Верховного Суду які не стосуються правовідносин які виникли у даному випадку. Верховний Суд ще не розглядав справ щодо не належного виконання посадовими особами своїх обов`язків щодо повернення майна, які виникли на підставі ухвал суду, однак посадові особи підміни майно та не повертають громадянину його власність.

Зазначає, що підстава і предмет цього правового спору виникли внаслідок не належного виконання посадовими особами відповідача своїх обов`язків, які виникли на підставі ухвал суду (додатки 2-4). Позивач вже звернувся в порядку ст. 169 КПК України до слідчого судді і суд виніс ухвали (додаток 2-4), якими було покладено обов`язок на уповноважених осіб відповідача повернути майно.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ НП в Харківській області, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що дії чи бездіяльність, пов`язані із незгодою із діями слідчого, дізнавача, прокурора, вилученням доказів, їх зберіганням та поверненням, є процесуальною діяльністю, порядок здійснення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України. Посилається на те, що Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.12.2018 у справі № 399/142/16-ц та від 12.09.2018 у справі № 751/1921/17 виклала правовий висновок про те, що питання про повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, вирішується у порядку, встановленому КПК України.

Зазначена правова позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 у справі № 757/61833/19.

Вказує, що заявник безпідставно посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, як на підставу відшкодування йому матеріальної шкоди.

Посилається на те, що визначальною ознакою правових підстав відшкодування шкоди є саме незаконність дій посадових осіб. Однак, на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення суду, чи прокуратури, якими було б встановлено факт незаконних дій або бездіяльності посадових осіб ГУНП в Харківській області та Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області у відношення до позивача.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів позову, в провадженні Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0000017 від 15.04.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

В межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2021 у справі № 953/120063/21 надавався дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_1

13.07.2021 дізнавачем СД Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова проведено обшук за адресою : АДРЕСА_1 під час якого виявлено та вилучено документи.

В подальшого, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 27.08.2021 у справі № 953/120063/21 клопотання про накладення арешту на майно задоволено частково. Накладено арешт на перелік майна, вилученого під час обшуку. Зобов`язано дізнавача за участю спеціаліста, в строк не більше 2 (двох) тижнів, зняти інформацію з всіх електронних носіїв інформації, а саме відео карт, ноутбуків, жорстких носіїв, дискети, принтерів, флеш-накопичувачу, системних блоків, материнської плати, Мicro SD 32 gb, які були вилучені 13.07.2021 в ході обшуку по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000017 від 15.04.2021 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч.1 КК України, після чого передати їх на відповідальне зберігання власнику вказаного майна, попередивши його про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна; визначено місцем зберігання арештованого майна камеру зберігання речових доказів ХРУП №2 ГУНП в Харківській області за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, буд. 30. Відмовлено в задоволенні клопотання в частині накладення арешту на технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок та повернуто його власнику.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15.11.2021 ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 27.08.2021 залишено без змін.

30.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 0000017, відповідно до якої заявник просить зобов`язати дізнавача Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 повернути майно, на яке не було заявлено клопотання про накладення арешту та яке він самовільно зняв з системних блоків, про що зазначено в запереченнях до протоколу повернення майна від 23.11.2021, аудіо та фото доказах, а саме: 1) два жорстких диска Hitachi 3Tb та Hitachi 500Gb, що зазначені за пунктом 3 в протоколі повернення майна від 23.11.2021; 2) два жорстких диска Seagate 1Tb та Samsung 1Tb, що зазначені за пунктом 4 в протоколі повернення майна від 23.11.2021; 3) один жорсткий диск SSD 60 Gb, що зазначений за пунктом 5 в протоколі повернення майна від 23.11.2021; 4) чотири комплекта кріпленні до жорстких дисків в корпусі CHIEFTEC, які були в системному блоці на момент вилучення; 5) бокову кришку до корпусу системного блока HP, яка була в системному блоці на момент вилучення, 6) пакувальну тару до принтера Samsung SCX-3200; 7) дві сумки для ноутбука, в яких ноутбуки були вилучені.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.10.2022 по справі № 554/7931/22, що набрала законної сили, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність дізнавача Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 стосовно неповернення тимчасового вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000017.

Як встановлено ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 17.10.2022 по справі № 554/7931/22 : «В матеріалах скарги містяться копії протоколів повернення тимчасово вилучених речей під час проведення обшуку від 23 та 25 листопада 2022 із запереченнями та зауваженнями ОСОБА_1 до них (а.с 5-6, 7-8, 9-18).

Зокрема, згідно з копією протоколу повернення тимчасово вилучених речей під час проведення обшуку від 23.11.2021 ОСОБА_1 повернуто: металевий каркас з 6-ю відео картами, приєднаними до нього та комплектуючими; ноутбук NЕС nb013107; ноутбук Asus х51і; ноутбук Asus k701j; ноутбук Acer Aspire AS 3810 TZ-414G32i; жорсткий диск Seagate Barracuda 3000gb; жорсткий диск Махtor; жорсткий диск WD 500Gb; жорсткий диск WD160Gb; дискета з биркою «Шрифти DOS»; жорсткий диск Blaze Patriot 60gb; жорсткий диск WD320Gb; флеш накопичувач 16Gb; Micro SD 32 gb; системний блок Chifteck всередині якого знаходяться комплектуючи з жорсткими дисками; три системні блоки Нр без пізнавальних знаків. Від отримання інших речей а саме: жорсткий носій Нр; жорсткий носій Toshiba; жорсткий носій Samsung; двох жорстких дисків Seagate; жорсткий носій Hitachi; жорсткий носій без пізнавальних знаків; системні блоки у кількості 2 штук, ОСОБА_1 відмовився, у зв`язку з тим, що це не його майно та не те майно, яке було вилучено (а. с. 5-6).

Згідно з копією протоколу повернення тимчасово вилучених речей під час проведення обшуку від 23.11.2021 ОСОБА_1 було повернуто відеокарти Radeon RX480, Asus RX 480, Gigabyte GV-RX48GI, Gigabyte GV-N210. Від отримання відеокарти AMD Radeon RX480 ОСОБА_1 відмовився. Також ОСОБА_1 було запропоновано отримати 2 системні блоки без ідентифікуючих написів, на що він погодився та отримав їх. Від отримання жорстких дисків, які поверталися йому 23.11.2021, відмовився повторно (а. с. 7-8)».

У поданій позовній заяві позивач просить визнати протиправним не повернення майна через його підміну на інше не працездатне майно посадовими особами Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у передбачені цією нормою способи.

За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 813/1596/18.

За приписами частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель та спрощеного відбору без застосування електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Отже, імперативний припис пункту 2 частини 2 статті 19 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Суд зазначає, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Згідно з частиною 1 ст. 1, ч. 1 ст. 4 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ст. 3 КПК України).

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Порядок зберігання речових доказів і документів та вирішення питання про спеціальну конфіскацію встановлений ст. 100 КПК України.

Отже, дії чи бездіяльність, пов`язані із незгоду із діями слідчого, дізнавача, прокурора, вилученням доказів, їх зберіганням та поверненням, є процесуальною діяльністю, порядок здійснення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно частини 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Отже, слідчі під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, отже, оскарження таких діянь має відбуватися виключно за правилами, встановленими КПК України.

Тобто, позов з приводу не повернення майна через його підміну на інше не працездатне майно посадовими особами Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області , який надійшов до адміністративного суду, вимагає від адміністративного суду встановлювати певні обставини досудового розслідування, досліджувати відповідні матеріали кримінального провадження, перевіряти та надавати оцінку фактичним обставинам на предмет дотримання приписам, встановленим КПК України, що не властиво адміністративному суду та не відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України.

Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24.04.2012 у справі № 21-989во10 та від 16.09.2015 у справі № 21- 1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Також у постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі № 420/13296/22 зазначено, що орган дізнання, попереднього слідства, прокуратури під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням злочинів, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, а отже оскарження таких дій має відбуватися виключно за правилами, установленими КПК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.11.2018 в справа № 826/2004/18, від 10.04.2019 у справі № 808/390/18 та від 28.08.2019 в справі № 1540/5031/18.

Суд зауважує, що законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності рішень, дій, бездіяльності правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов`язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями посадових осіб Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області з неповернення (підміна на не працездатне) майна, вилученого в межах кримінального провадження, з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, перебуває поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України.

Щодо посилань позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 (далі по тексту - Закон України № 266/94-ВР), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Таким чином, Законом № 266/94-ВР визначено перелік випадків коли шкода підлягає відшкодуванню.

Проте, позивачем не доведено умов визначених статтею 1 Закону № 266/94-ВР для відшкодування шкоди.

Стосовно посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що ним не заявлялось вимог щодо стягнення моральної шкоди, тому суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог - зокрема суд вирішує питання про відшкодування моральної шкоди (абзац 46-49 ухвали), колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається на порядок відшкодування моральної шкоди, проте це не може бути підставою для скасування або зміни рішення оскільки дані посилання не призвели до неправильного вирішення справи.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання позивача на те, що суд в оскаржуваній ухвалі посилається на матеріали справи (а. с. 5-6, 7-8, 9-18), однак у даній справі ці відомості відсутні, оскільки в тексті ухвали судом першої інстанції процитовано обставини, які були встановлені Октябрським районним судом м. Полтави у справі № 554/7931/22 (ухвала від 17.10.2022, яка набрала законної сили).

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуальності права (ч. 1 ст. 315 КАС України).

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді Л.В. Курило А.О. Бегунц
Постанова у повному обсязі складена і підписана 19 квітня 2024 року.