Справа № 420/5104/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5104/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 15 лютого 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7), в якій позивач просив:

Визнати протиправною відмову, яка викладена в листі від 17.01.2024 р., вих. №290/18-03, Управління соціального захисту населення в Приморському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Ухвалою від 20 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в органах МВС України, а після ліквідації МВС, продовжив службу в органах Національної поліції України, та під час виконання службових обов`язків, ОСОБА_1 , отримав травми та захворювання внаслідок чого був визнаний непридатним до служби в органах поліції.

Представник позивача зазначив, що відповідно до свідоцтва про хворобу від 15.04.2016 року № 97/2, військово-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України по Одеській області ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції, отриману травму пов`язано з виконанням службових обов`язків, а захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Згодом позивачу було встановлено статус особи з інвалідністю внаслідок війни.

Таким чином, представник позивача вважає, що у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка настала у період виконання службових обов`язків та відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач являється таким, що набув статусу особи з інвалідності внаслідок війни.

Представник позивача зазначив, що 23.05.2022 року відповідно до довідки серії ААВ №527794 до акту огляду медико- соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності, причиною якої стала травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків (копію долучено до цієї позовної заяви).

10 січня 2024 року представник позивача, адвокат Крутоголова О.О., звернулась до відповідача із заявою про підтвердження встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі безстрокового посвідчення.

Листом від 17.01.2024 року відповідачем відмовлено у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Представник позивача вважає, що прийнята відповідачем відмова є необґрунтована, непослідовна та такою, що не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті частини другої статті 2 КАС України.

Так, представник позивача звертає увагу, що належність позивача до осіб начальницького і рядового складу органів МВС, а також той факт, що інвалідність ОСОБА_1 встановлено внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків підтверджується документами, доданими до цієї заяви та не заперечується відповідачем, що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності обидвох умов, які дають право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Тобто, рішення відповідача про відмову підтвердити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити термін дії посвідчення ґрунтується не на положеннях чинного законодавства, (яке не зазнало змін в частині регулювання спірних відносин, з часу первинного встановлення інвалідності позивачу), а на роз`ясненнях Міністерства з питань ветеранів, які не є нормативним документом та носять виключно рекомендаційний характер.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини та наведені законодавчі положення, представник позивача вважає, що наявне у позивача право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за пунктом частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ.

До суду від Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/9511/24 від 06.03.2024), відповідно до якого уповноважена особа відповідача позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, зазначивши, що відповідно до листа Міністерства у справах ветеранів війни України від 02.08.2021 № 7930/02/09.1-21 п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Таким чином, представник відповідача зазначає, що суб`єктом п. 2 ч. 2 ст. 7 вищезазначеного Закону України є особи начальницького і рядового складу органів: Міністерства внутрішніх справ Союзу РСР; Комітету державної безпеки Союзу РСР; Міністерства внутрішніх справ України; Служби зовнішньої розвідки України; Служби зовнішньої розвідки України; інших військових формувань.

Відповідно до абз. 2 п. 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (зі змінами), до рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають в кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Представник відповідача звертає увагу, що зазначений Закон не містить норм, які б прирівнювали правовий статус поліцейських до осіб рядового та начальницького складу органу внутрішніх справ.

Представник відповідача зазначає, що відповідно до роз`яснень, наданих у листі Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2021 № 7930/02/09.1-21 з питань належності поліцейських (колишніх поліцейських) до осіб рядового і начальницького складу МВС та приналежності Національної поліції до військових формувань - законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу «особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ» на поліцейських. Отже, Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань.

Таким чином, на думку представника відповідача, підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону відсутні.

Також представником відповідача повідомлено, що віднесення особи до категорії «особа з інвалідністю внаслідок війни» відповідно до ст. 7 Закону безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст. 4 Закону.

На думку представника відповідача, аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що інвалідність Позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (під час воєнних дій), а тому ОСОБА_1 не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що визначальною ознакою категорії «осіб, які відносяться до осіб з інвалідністю внаслідок війни» є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, травма, яку отримав Позивача, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю Позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Відповідно до наданої довідки МСЕК від 23.05.2022 (серія 12 ААВ № 527794), Позивачу встановлено 2 групу інвалідності, причиною зазначено травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача, ОСОБА_1 не може вважатися особою з інвалідністю внаслідок війни, у зв`язку з чим Позивачу була надана відмова від 17.01.2024 року.

Згідно з довідкою МСЕК від 23.05.2022 року серія 12 ААВ № 527794, виданою Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1, ОСОБА_1 встановлено інвалідність, причиною якої є травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.

З наведених підстав представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

У свою чергу представник позивача подав відповідь на відзив (вхід. № ЕС/10096/24 від 12.03.2024 року), відповідно до якої представник наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись, зокрема на те, що згідно з доданого до позовної заяви свідоцтва про хворобу позивача, перелічені травми отримані саме під час проходження служби в органах МВС, а не в поліції та з аналізу п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, в тому числі й одержаного під час виконання службових обов`язків.

Також представник позивача зазначає, що посилання відповідача на роз`яснення Міністерства з питань ветеранів є недоцільним, оскільки такі роз`яснення не є нормативним-правовим документом та носять виключно рекомендаційний характер.

Таким чином, на думку представника позивача, відповідач не врахував положення Закону № 3551-ХІІ, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у даній сфері.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 .

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про хворобу № 97/2 від 15.04.2016 року, позивач отримав захворювання, так пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, отримав травму, так пов`язану з виконанням службових обов`язків, військово-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України по Одеській області ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції.

Згідно з довідкою МСЕК від 23.05.2022 року серія 12 ААВ № 527794, виданою Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1, ОСОБА_1 встановлено інвалідність, причиною якої є травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Суд встановив, що представник позивача звернувся до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси із заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 .

Листом від 17.01.2024 року № 290/18-03 відповідачем було відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 з підстав того, що причиною встановлення інвалідності є травма пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Судом досліджено лист Міністерства у справах ветеранів України від 02.08.2021 № 7930/02/09.1-21, яким надано роз`яснення з питань належності поліцейських (колишніх поліцейських) до осіб рядового і начальницького складу МВС та приналежності Національної поліції до військових формувань та роз`яснено, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу, а перехід зі служби в органах внутрішніх справ на службу в органах поліції не свідчить про автоматичне поширення правового статусу «особа рядового та начальницького органу внутрішніх справ» на поліцейських.

Не погодившись з відмовою у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню повністю, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтею 4 Закону № 3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни наведено у статті 7 Закону №3551-XII.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оскільки він отримав травму під час виконання службових обов`язків, це, на його думку, є підставою для поширення до спірних правовідносин п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII.

Надаючи оцінку таких доводам позивача, суд виходить із застосування норм матеріального права таким чином.

Згідно з п.п.1 та 2 ч.2 ст.7 Закону №3551, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З огляду на вказане, згідно з п.1 ч.2 ст.7 Закону №3551 для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге: такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551 для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, та, по-друге, те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Сукупний аналіз статей Закону №3551 доводить, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст.7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у ст.4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Щодо належності позивача до особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, суд погоджується з доводами представника позивача, що позивач відноситься до складу осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, оскільки позивач проходив службу безпосередньо в органах внутрішніх справ та отримав захворювання, пов`язане з проходження служби в органах внутрішніх справ, що підтверджено свідоцтвом про хворобу № 97/2 від 15.04.2016 року.

Разом з цим позивач не підпадає під дію п. 2 ч. 2 ст.7 Закону №3551 за другою ознакою, а саме, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами, з огляду на таке.

Так, відповідно до свідоцтва про хворобу № 97/2 від 15.04.2016 року, позивач отримав захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до короткого анамнезу свідоцтва про хворобу № 97/2 від 15.04.2016 року, у позивача було побутове пошкодження зв`язок суглобу, … забій м`яких тканин живота, отримання внаслідок проходження служби в ОВС при виконанні службових обов`язків … 12.10.2014 перелом основної фаланги…, отриманий в період проходження служби в ОВС при виконанні службових обов`язків… .

Тобто з свідоцтва про хворобу № 97/2 від 15.04.2016 року чітко вбачається, що позивач отримав травму внаслідок виконання службових обов`язків, але виконання службових обов`язків не було пов`язано з безпосередньої участі позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, та травма, яку отримав позивач, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення діяв правомірно, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог визнати протиправною відмову, яка викладена в листі від 17.01.2024 р., вих. №290/18-03, Управління соціального захисту населення в Приморському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача, суд вважає, що позовні вимоги - зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі міста Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, також є безпідставними, необґрунтованими, та не належать задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовивши у встановлені статусу особи з інвалідністю діяв правомірно, а тому позовні вимоги не належать задоволенню повністю.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення відповідачем витрат пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (, місце знаходження: 65058, м. Одеса, вул. Маршала Говорова, 7) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.