Справа № 320/23494/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2024 року м.Київ № 320/23494/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 №72 від 17 квітня 2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи на Комсомольському-на-Амурі авіаційному заводі ім. Ю.А.Гагаріна вихователем з 01 січня 1992 року по 08 вересня 1992 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) період проходження військової служби з 29 вересня 1992 року по 25 травня 1994 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) період навчання з 01 вересня 1977 року по 03 липня 1980 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) від 10 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.04.2023 позивач звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком, не зарахувавши період роботи з 01.01.1992 до 08.09.1992, оскільки з 01.01.2023 РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992; період військової служби позивачки, оскільки військовий квиток містить виправлення у прізвищі позивачки; період навчання, оскільки відсутній документ про зміну прізвища позивачки. Вважаючи таке рішення протиправним, позивачка оскаржила його до суду.

Ухвалою суду від 18.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за правилами ст. 263 КАС України.

Роз`яснено відповідачам про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.

Відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області, у наданому відзиві у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Також вказав, що заяву позивача ним розглянуто в порядку екстериторіальності та правомірно відмовлено у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. З урахуванням припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. Москві, не враховано при обчисленні страхового стажу період роботи позивачки в РФ з огляду на відсутність легалізації. Також, відповідачем не зараховано до страхового стажу позивачки періоди проходження військової служби з 29.09.1992 року по 25.05.1994 року згідно з військовим квитком НОМЕР_3 від 12.07.1982 року, оскільки в по-батькові позивачки наявне виправлення не завірене належним чином; навчання з 01.09.1977 року по 03.07.1980 року відповідно до диплому НОМЕР_4 від 03.07.1980 року, оскільки відсутній документи про послідовну зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ». Таким чином, страховий стаж ОСОБА_1 склав 22 роки 8 місяців 20 днів, чого недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058.

Відповідач, ГУ ПФУ у Київській області, не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту.

10.04.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Заяву ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності було направлено для подальшого розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким прийнято рішення від 17.04.2023 № 72 про відмову в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного трудового стажу, про що позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Позивачка, вважаючи рішення про відмову в призначенні пенсії за віком протиправним, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон № 1058).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058 встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з статтею 26 Закону № 1058 жінки, які народилися після 01.04.1961 мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 28 років.

У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2023 по 31.12.2023 - від 20 до 30 років.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності) та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною четвертою вказаної статті періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Слід зазначити, що до набрання чинності Законом № 1058 стаж роботи для призначення пенсії регламентувався Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року (далі - Закон № 1788).

Види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені статтею 56 Закону № 1788.

Так, частиною 1 статті 56 Закону № 1788 встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також, зокрема будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених положень вбачається, що страховий стаж підтверджується записами в трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності - встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058 жінки, які народилися після 01.04.1961 мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 28 років. У разі відсутності страхового стажу право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2023 по 31.12.2023 - від 20 до 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим частини першої статті 26 Закону № 1058 право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Судовим розглядом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач, ОСОБА_1 , досягла пенсійного віку - 60 років, а тому за наявності страхового стажу 29 років набуває право на отримання пенсії за віком.

Зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 72 від 17.04.2023 слідує, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

У рішенні зазначено, що страховий стаж позивачки становить 22 роки 08 місяців 20 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. При цьому до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.01.1992 по 08.09.1992 через припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення; період проходження військової служби з 29.09.1992 року по 25.05.1994 року згідно з військовим квитком НОМЕР_3 від 12.07.1982 року, оскільки в по-батькові позивачки наявне виправлення не завірене належним чином; навчання з 01.09.1977 року по 03.07.1980 року відповідно до диплому НОМЕР_4 від 03.07.1980 року, оскільки відсутній документи про послідовну зміну прізвища з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».

Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_5 на сторінках 4 5 внесено запис №5 від 01.10.1982 про прийняття позивача на посаду дільничної медсестри в дитячу поліклініку №2, згідно наказу 292п від 29.09.1982. Підприємство, в яке прийнято особу лікарня м. Комсомольськ-на-Амурі.

На сторінках трудової книжки 6 7 під записом №6 від 15.12.1982 зазначено наступне: «Звільнена по ст.31 КЗПП РСФСТ (за власним бажанням), згідно наказу №390п від 15.12.1982.

Запис №7 від 16.12.1982 здійснено підприємством Комсомольський-на-Амурі Авіаційний завод ім. Ю.А. Гагаріна, про прийняття позивачку на посаду вихователя ясельної групи (наказ №4356 від 16.12.1982).

Під №8 міститься запис 01.07.1984 про переведення вихователем в дитячий садок (наказ №9481 від 01.07.1984).

Під №9 міститься запис від 08.09.1992 про звільнення позивачки по догляду за дитиною (наказ №2478 від 08.09.1992).

Довідкою №87-43/2 від 24.01.2005 ВАТ Комсомольського-на-Амурі авіаційного виробничого об`єднання ім. Ю.А. Гагаріна підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно працювала на Комсомольському-на-амурі авіаційному заводі ім. Ю.А. Гагаріна з 16.12.1982 по 08.09.1992 вихователем.

Довідки від 18.01.2005 підтверджують отримання доходу позивачкою на вказаному підприємстві

Суд наголошує, що вказані довідки містять конкретні відомості щодо посад та періодів роботи позивачки, посилання на кадрові документи (накази), виконані уповноваженими особами та засвідчені їх підписами та відповідними печатками підприємств, а тому суд дійшов висновку, що вони є такими, що відповідають вимогам визначеним Порядком № 637 та є належним підтвердженням роботи та навчання позивача.

Суд наголошує, що достовірність виданих довідок відповідачем не заперечується, окрім зазначення вимоги про легалізацію таких документів.

Щодо доводів відповідача про припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. Москві та необхідність легалізації документів, виданих компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Так, 13 березня 1992 року в місті Москва підписано Азербайджаном, Російською Федерацією, Білоруссю, Таджикистаном, Вірменією, Туркменістаном, Казахстаном, Узбекистаном, Киргизстаном, Україною та Молдовою Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка базується на територіальному принципі.

Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода від 13 березня 1992 року) визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.

Згідно зі статтею 6 Угоди від 13 березня 1992 року, призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього СССР за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).

Крім того, відповідно до положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року (далі Угода від 14 січня 1993 року), а саме статті 6, працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Статтею 7 Угоди від 14 січня 1993 року встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Статтею 11 Угоди від 13 березня 1992 року встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Отже, наведенні положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, гарантуючи захист прав громадян у сфері пенсійного забезпечення, стосуються призначення пенсії та передбачають, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються лише при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі №555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі №646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховуються при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Дія цієї Угоди припинена згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 639 від 24.06.2023.

Положення цієї Угоди були чинними на момент роботи позивача у спірних періодах, на момент видачі довідок та на момент звернення позивача з заявою про призначення йому пенсії вперше (10.04.2023).

Таким чином, суд відхиляє посилання відповідача на обставину припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) на періоди трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії вказаної Угоди.

Суд також зауважує, що статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписаної від Імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифіковану Законом України "Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах" встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-ІХ «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 23 грудня 2022 року вказаний Закон набрав чинності. Закон передбачає зупинення дії у відносинах з Росією та Республікою Білорусь Конвенції та Протоколу до неї, вихід із зазначеної Конвенції та Протоколу до неї.

Водночас, суд звертає увагу, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 04 лютого 2023 року № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення.

Станом на 24 лютого 2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь діяли, і виготовлені або засвідчені у вказаних країнах документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям вказаної вище постанови Уряду документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але із застереженням щодо періоду, а саме лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відсутність легалізації довідок, виданих установами та підприємствами російської федерації, не може бути підставою для обмеження особи у реалізації права на пенсійне забезпечення.

З огляду на викладене, з урахуванням висновків суду щодо належності наданих позивачем довідок та записів у трудовій книжці, які мають бути враховані при обчисленні стажу позивача, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно не враховано до страхового стажу період трудової діяльності з 01.01.1992 пo 08.09.1992.

Суд зазначає, що незарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Стосовно незарахування позивачці до страхового стажу періоду проходження військової служби з 29.09.1992 по 25.05.1994 та періоду навчання з 01.09.1977 до 03.07.1980, суд зазначає таке.

Спір щодо наявності підстав для зарахування періоду навчання та періоду проходження військової служби, як таких, між сторонами не існує. Спір стосується зокрема різниці прізвища в дипломі та в паспорті і наявності у військовому квітку виправлень в написанні по-батькові позивачки та відсутності належного завірення цього виправлення.

Суд, ще раз наголошує, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи особи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Як зазначено в п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 Інструкції № 58 при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Суд звертає увагу на те, що порядок заповнення трудових книжок визначається розділом 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 2.6 Інструкції у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з пунктом 2.9 Інструкції виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія диплому серії НОМЕР_6 , що виданий на ім`я ОСОБА_4 про навчання в період з 1977 року по 1980 року в даному закладі.

Згідно паспортних даних прізвище позивача « ОСОБА_3 ».

Відповідно до записів у трудовій книжці, позивачка з 01.08.1980 була звільнена з Дитячої лікарні №2 у зв`язку з закінченням Київського медичного училища №4 та направлена до 11-ї лікарня м.Києва.

Також, трудова книжка містить запис про зарахування на посаду медичної сестри 11-ї лікарні м.Києва.

Крім того, у трудовій книжці НОМЕР_5 від 07.08.1980 на титульній сторінці внесено запис заступником головного лікаря по кадрах Клінічної лікарні №11 про зміну прізвища працівника з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_3 ", на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_7 від 05.06.82.

Тобто, до трудової книжки позивачки внесено відповідні записи та виправлення у зв`язку з навчанням позивачки у Київському медичному училищі №4 у період з 1977 до 1980 року.

Зазначені обставини спростовують доводи відповідача про наявність обґрунтованих підставі для не зарахування періоду навчання позивачки в Київському медичному училищі №4 з 1977 року по 1980 року, з підстав різниці в прізвищі.

До того ж, за змістом ч.3 ст.44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Уразі наявності сумніву в достовірності відомостей наявних в документах, які враховується при обчисленні пенсії, відповідач мав право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій, установ і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови уврахуванні заробітної плати при призначенні пенсії.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №291/99/17.

Також, судом досліджено наявну в матеріалах справи копію військового квитка серії НОМЕР_8 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 проходила військову службу з 29.09.1992 по 25.05.1994 року. В копії військового квитка міститься відбиток печатки військового комісаріату та підпис військового комісара і командира військової частини.

Таким чином, виявлені територіальним органом Пенсійного фонду України недоліки

у заповненні військового квитка ОСОБА_1 , при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про проходження військової служби (прийняття та звільнення зі служби), не є підставою для не зарахування спірних періодів до стажу її роботи.

При цьому слід зазначити, що у військовому квитку позивачки у відомостях про військову службу наявні відповідні записи про призов її на службу та звільнення зі служби, записи оформлені належним чином, у разі необхідності засвідчені підписами та скріплені печатками установи, відтак ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження її страхового (трудового) стажу. Виправлення в написанні по батькові позивачки у військовому квитку не може нівелювати відомості про трудову діяльність особи та позбавляти її права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею стажу.

З урахуванням зазначеного, суд вважає посилання відповідача на виправлення у військовому квитку позивачки як підставу для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду військової служби з 29.09.1992 по 25.05.1994 необґрунтованим та безпідставним.

Суд зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи, зокрема у зв`язку з відсутністю підпису відповідальної особи, при наявності печатки підприємства, відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні цієї справи суд враховує те, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.

Суд наголошує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Тому суд робить висновок, що спірні періоди роботи позивача підлягає зарахуванню до загального страхового стажу для призначення пенсії.

Зазначене обумовлює протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області, яким відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області зарахувати до страхового стажу спірні періоди та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, суд зазначає таке.

Статтею 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

До компетенції суду не належить здійснення призначення пенсії та первісного визначення права особи на призначення пенсії, судом здійснюється лише контроль правомірності рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень (відповідача) щодо вказаних питань.

Відповідно до приписів розділу IV Порядку № 22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п.4.3).

Заяву про призначення пенсії позивачка подала за місцем проживання, тобто до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яке прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглянув заяву позивача про призначення пенсії, яким у цьому випадку є Головне управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.

Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

З огляду на викладене, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи на Комсомольському-на-амурі авіаційному заводі ім. Ю.А.Гагаріна вихователем з 01 січня 1992 року по 08 вересня 1992 року, період проходження військової служби з 29 вересня 1992 року по 25 травня 1994 року, період навчання з 01 вересня 1977 року по 03 липня 1980 року та повторно розглянути подану позивачкою заяву про призначення пенсії за віком від 10.04.2023 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти відповідне рішення з врахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 536,80 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, протиправним рішенням якого порушено права позивачки.

Також, апозивааакож, відповідКеруючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 №72 від 17 квітня 2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул.Хмельницьке щосе, 7, м.Вінниця, 21100) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи вихователем на Комсомольському-на-Амурі авіаційному заводі ім. Ю.А.Гагаріна з 01 січня 1992 року по 08 вересня 1992 року; період проходження військової служби з 29 вересня 1992 року по 25 травня 1994 року; період навчання у Київському медичному училищі №4 з 01 вересня 1977 року по 03 липня 1980 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул.Хмельницьке щосе, 7, м.Вінниця, 21100) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) від 10 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком.

Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 13322403, вул.Хмельницьке щосе, 7, м.Вінниця, 21100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.