Справа № 420/2978/24
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2978/24

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,

повний текст судового рішення

складено 16.02.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування наказів,-

ВСТАНОВИВ:

29.01.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та просила визнати дії Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо прийняття наказів № 69 СК від 16.06.2014 р., № 93 СК від 25.07.2014 р. протиправними та скасувати наказ Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 69 СК від 16.06.2014 р. та наказ Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 93 СК від 25.07.2014 р.

Ухвалою 02.02.2024 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

13.02.2024 р. на виконання вказаної вище ухвали від позивача надійшла заява, в якій позивач вказує, що тільки 04.01.2024 р. Управлінням вперше надані витяги з реєстру, з яких вбачається посилання на оскаржувані накази, та часткову схожість адреси "м.Одеса, вул. Садиковська,37", що на думку позивача може впливати на його права, якщо зазначені обставини підтвердяться в процесі розгляду даної справи. Зазначає, що здійснюючи оцінку даних КП "ДСС" щодо змісту судових рішень у справі № 522/11847/14-ц та № 420/1808/21, суд не звернув увагу на те, в даних справах повідомлення про виклик ОСОБА_1 здійснювалось за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно копії паспорту ОСОБА_1 з 03.10.2016 р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.02.2017 р. за адресою: АДРЕСА_1 . Також до даної заяви позивачем додано квитанцію про сплату судового збору у сумі 2422,40 грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування наказів повернутий позивачеві.

Не погодившись з вищезазначеною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року, позивачка подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року та направити справу для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Так, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою статті 123 КАС України встановлено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Разом з тим, інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи , предметом позову ОСОБА_1 у даній справі є дії Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області щодо прийняття наказів № 69 "СК" від 16.06.2014 р., № 93 "СК" від 25.07.2014 р. та скасування наказів Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області № 69 "СК" від 16.06.2014 р. та № 93 "СК" від 25.07.2014 р.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 29.01.2024 року.

Повертаючи позовну заяву позивачеві суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутність у позивача копій вищевказаних наказів не свідчить про неможливість реалізувати своє право на їх оскарження в судовому порядку, так як позивачем не надано жодних доказів того, що нею протягом дев`яти років вживалися заходи для їх отримання.

Також суд вважає безпідставними заперечення позивача факту отримання інформації про свої порушені права під час розгляду справ № 522/11847/14-ц та № 420/1808/21, оскільки в рішенні Приморського районного суду м.Одеси від 05.02.2018 р. судом встановлено, що ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином, від отримання судових повісток неодноразово відмовлялась, про що свідчать повідомлення кур`єрської служби доставки. Також, згідно даних КП "ДСС" в матеріалах справи № 420/1808/21 містяться повідомлення про вручення поштового відправлення ухвал суду, які отримані особисто ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції вважає, що про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатися ще у 2015 році при розгляді цивільної справи № 552/11847/14-ц, в якій ОСОБА_1 була одним із відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного:

Звертаючись з клопотанням про поновлення строку ОСОБА_1 зазначала, що об`єкт нерухомості щодо якого можливо існують оскаржувані накази, відчужений нею за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 21 липня 2014 року.

Позивач про існування вказаних наказів не знала, що підтверджується не виконанням ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 28.12.2023 року про їх витребування по справі № 420/1808/21.

Однак у справі № 420/1808/21, Управлінням вперше 04.01.2024 року надані витяги з реєстру, з яких вбачається посилання на оскаржувані накази, та часткову схожість адреси « АДРЕСА_3 », що на думку Позивача може стосуватися нерухомості яка відчужена у 2014 році.

З метою офіційного з`ясування дійсних обставин справи ОСОБА_1 разом з позовом звернулась з клопотанням про витребування наказів.

Однак колегія суддів вважає,що суд першої інстанції не надав оцінку доводам позивача про те, що виклик ОСОБА_1 здійснювався за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість згідно копії паспорту ОСОБА_1 з 03.10.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 08 лютого 2017 за аресою: АДРЕСА_1 ., тобто неналежне сповіщення сторони.

Крім того, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2018 року по справі№ 522/11847/14-ц ухвалено в порядку заочного розгляду, що означає не прийняття відповідачем участі у справі.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції зазначив про те, що в матеріалах справи № 420/1808/21 містяться повідомлення про вручення поштового відправлення ухвал суду, які отримані особисто ОСОБА_1 , однак доказів щодо їх отримання у матеріалах справи відсутні.

Також, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції в ухвалі про повернення позову не зазначає, які саме ухвали ОСОБА_1 отримано, з яких можливо дізнатися про існування наказів та в матеріалах справи відсутні докази, щодо їх отримання.

Зокрема, суд першої інстанції не надав оцінки доводам про те, що у справі № 420/1808/21 оскаржувані накази не були надані контролюючим органом на вимогу суду про їх витребування, що спростовує твердження суду про обізнаність позивача щодо існування наказів.

А тому, ОСОБА_1 зазначала, що до 04.01.2024 року оскаржувані накази не існували і не надавались на вимогу суду. І тільки 04.01.2024 року надано витяги з реєстру, з яких встановлено часткове посилання на оскаржувані накази, що і спричинило необхідність у зверненні позивача з позовом про визнання протиправними, скасування наказів та клопотанням про їх витребування .

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що днем коли позивач дізналася про порушення свого права є 04 січня 2024 року, що встановлено відповідними доказами.

А тому, колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що позивач повинна була дізнатися про оскаржувані накази з заочного рішення по справі № 522/11847/14-ц в якій не приймала участь, та зі справи № 420/1808/21 в якій такі накази не надані на вимогу суду.

Водночас, колегія суддів зазначає, що з аналізу наведених вище вимог КАС України вбачається, що повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском строку звернення до суду може мати місце тільки при встановленні обставин, у який строк позивач мав подати заявлений позов з урахуванням його вимог, обставин щодо початку перебігу строку звернення до суду, з`ясування причин пропуску цього строку та наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Позивач маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на подачу позову, діяв сумлінно, проявляв добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснив усі можливі та залежні від нього дії, використовуючи усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Колегією суддів також враховано, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45).

Оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolskэ and Zvolskб v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX).

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановивши ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права звернення до адміністративного суду, гарантованого ст.5 КАС України.

Таким чином, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо повернення позову позивачеві та вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, у зв`язку із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегією суддів установлено, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Означене, з урахуванням приписів п.3 ч.1 ст.320 КАС України, є підставою для скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року про повернення позовної заяви слід скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 312; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року - скасувати.

Направити справу №420/2978/24 за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування наказів до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В.Кравченко