Справа № 640/1207/20
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 640/1207/20

адміністративне провадження № К/990/31221/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року (головуючий суддя - Клименчук Н.М.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (головуючий суддя - Парінов А.Б., судді: Грибан І.О., Ключкович В.Ю.)

у справі № 640/1207/20

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України

третя особа Верховний Суд

про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

I. РУХ СПРАВИ

1. У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Держави Україна в особі Верховного Суду щодо невиплати судді Верховного Суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за грудень 2019 року із застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року;

- стягнути з Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь ОСОБА_1 24 915,86 грн недоплаченої суддівської винагороди (заробітної плати) за грудень 2019 року з вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що призначений на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, а у подальшому обраний до Великої Палати Верховного Суду. На час зайняття посади судді пункт 3 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) визначав суддівську винагороду, виходячи з базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Аналогічна норма містилась і у пункті 24 розділу ХІІ «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 1402-VIII. Указаний розмір суддівської винагороди позивачеві виплачувався до 06 листопада 2019 року включно.

Проте, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ, який набрав чинності 07 листопада 2019 року (далі - Закон №193-ІХ), до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII внесено зміни, а саме: зменшено базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду з 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Позивач вважає норму пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII в редакції Закону № 193-ІХ неконституційною з огляду на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 (щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) і рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 (щодо неконституційності деяких положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» стосовно зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді, що призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що у свою чергу є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому).

3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

4. Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2022 року, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залишено без змін.

6. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

7. Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

8. Указом Президента України від 10 листопада 2017 року № 357/2017 «Про призначення суддів Верховного Суду» ОСОБА_1. призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд та 11 листопада 2017 року він склав присягу судді.

9. 16 листопада 2017 року ОСОБА_1 зараховано до штату Верховного Суду.

10. Від початку виконання обов`язків судді і до 06 листопада 2019 року (включно) суддівську винагороду позивачу нараховано і виплачено, виходячи з базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

11. Проте в листопаді 2019 року, внаслідок внесення змін Законом 193-ІХ до Закону № 1402-VIII, базовим розміром посадового окладу судді Верховного Суду використано величину у 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

12. Не погоджуючись із розміром нарахованої суддівської винагороди за грудень 2019 року, позивач звернувся до суду.

III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

13. Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшли висновку, що Верховним Судом здійснено виплату суддівської винагороди позивачу у розмірі, визначеному законом станом на день її нарахування. У свою чергу, суди зазначили, що рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 діє на перспективу та не поширюється на правовідносини, що існували до його прийняття.

14. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, керувався правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 11 серпня 2020 року у справі №480/906/19, від 01 квітня 2020 року у справі №818/494/18, від 28 квітня 2022 року у справі № 280/9125/20, від 06 червня 2023 року у справі №640/5006/20.

15. Також суд апеляційної інстанції вказав, що твердження позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та обмеження прав на доступ до правосуддя є необґрунтованими, оскільки позивачем зменшувалися/збільшувалися позовні вимоги (клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції), а судом першої інстанції приймалися вищезазначені заяви (клопотання) до розгляду та надавався час позивачу для визначення своєї позиції та прийняття участі в судовому засіданні. З урахуванням неявки сторін в судове засідання, судом першої інстанції прийнято рішення про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

16. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

17. Позивач у скарзі зазначає, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції врахував висновок щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду у правовідносинах, які не є подібними. Зокрема, зазначив, що правові висновки, сформовані Верховним Судом у постановах від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17, від 09 серпня 2019 року у справі № 823/9404/17, від 11 серпня 2020 року у справі № 480/906/19, від 01 квітня 2020 року у справі № 818/494/18, від 28 квітня 2022 року у справі № 280/9125/20, від 06 червня 2023 року у справі № 640/5006/20 не підлягають застосуванню до спірних правовідносинах, оскільки позивач у справі, що розглядається, не є суддею, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, а також не ставить питання про правомірність дій щодо невиплати йому суддівської винагороди, натомість просить стягнути недоплачену винагороду саме на підставі рішень Конституційного Суду України.

18. Також позивач наголосив, що судами першої та апеляційної інстанцій застосований пункт 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII в редакції, що визнана Конституційним Судом України неконституційною. На думку ОСОБА_1 , судами не розглянуті його доводи щодо порушення індивідуальних трудових прав в частині зміни істотних умов праці та жодним чином не наведені мотиви незастосування пункту 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, який на час виникнення спірного періоду передбачав встановлення розміру посадового окладу судді з 01 січня 2017 року для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

19. Верховним Судом подано відзив на касаційну скаргу, в якому просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення. Наголошено, що право позивача на отримання суми основного окладу та доплати за вислугу років, виходячи із базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 01 січня календарного року, відновлено з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення № 4-р/2020, тобто з 11 березня 2020 року.

20. Також представник Верховного Суду у відзиві наголосив, що вказане рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії в часі. У свою чергу, позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України в рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012.

VI. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

21. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.

22. Спірні правовідносини склалися щодо вчинення відповідачем бездіяльності, яка полягає у нездійснені виплати позивачу як судді Верховного Суду суддівської винагороди у повному обсязі за грудень 2019 року згідно із Законом № 1402-VIII.

23. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність протиправної бездіяльності ДКС України щодо виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за спірний період.

24. Верховний Суд наголошує, що аналогічні позовні вимоги ОСОБА_1 (щодо невиплати суддівської винагороди), однак за інший період, а саме за січень - березень 2020 року, вже були предметом розгляду судом касаційної інстанції у справі № 640/5006/20.

25. Як спірні правовідносини, так і правовідносини, що виникли у вказаній справі охоплюють період, коли Законом № 193-ІХ були внесені зміни до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII, якими зменшено базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду з 75 до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, а отже, зменшено розмір суддівської винагороди.

26. Верховний Суд зазначає, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

27. Відповідно до принципу законності, закріпленого частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

29. Закон №1402-VIII визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а отже, є спеціальним нормативним актом, який визначає структуру і розмір суддівської винагороди суддів Верховного Суду.

30. Згідно з частиною другою статті 4 Закону №1402-VIII зміни до цього закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

31. Суддівська винагорода відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII регулюється цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

32. Пункт 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII у редакції, що діяла на час призначення позивача на посаду судді Верховного Суду у листопаді 2017 року визначав базовий розмір посадового окладу для судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

33. У зв`язку з прийняттям Закону №193-IX, що набрав чинності 07 листопада 2019 року, базовий розмір посадового окладу для судді Верховного Суду було зменшено до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

34. Суддівська винагорода, її структура і розмір визначаються законом. Сама ж виплата дозволяється на виконання заходів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228 «Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» згідно зі штатним розписом суддів Верховного Суду (де зазначається посадовий оклад, визначений законом), відповідно до якого й здійснюються нарахування, перерахунки й виплати суддівської винагороди.

35. Саме тому стосовно доводів позивача щодо зміни істотних умов праці колегія суддів Верховного Суду зазначає, що Закон № 1402-VIII, яким регулюється суддівська винагорода як спеціальний нормативний акт, унеможливлює застосування по аналогії Кодексу в частині зміни істотних умов праці, як пропонує позивач, оскільки судді, у тому числі Верховного Суду, знаходяться під особливими гарантіями частини другої статті 130 Конституції України та Закону № 1402-VIII.

36. Таким чином, керуючись принципом законності, у відповідача були відсутні підстави для виплати суддівської винагороди позивачу в іншому розмірі, ніж був передбачений Законом №193-IX, оскільки, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, до цих правовідносин не може бути застосовано редакцію статті, яка відновила свою дію лише після ухвалення рішення Конституційним Судом України.

37. Тому доводи позивача про можливість здійснення виплат на підставі редакції закону, що встановлювала 75 прожиткових мінімумів посадового окладу судді, є безпідставні, оскільки приписи пункту 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII були змінені внаслідок прийняття Закону №193-IX і, на момент виникнення спірних правовідносин, не існували. Зміни у законодавстві у частині зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду відбулися в порядку, передбаченому частиною другої статті 4 Закону № 1402-VIII.

38. Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність в даному випадку протиправної бездіяльності щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди із застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, оскільки виплата суддівської винагороди здійснена відповідно до вимог законодавства України, чинного на час її проведення.

39. Водночас, слід звернути увагу на те, що в рамках визначеного законодавством України порядку, Верховний Суд звернувся до Конституційного Суду України з поданням про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункту 3 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом №193-IX, що свідчить про невідкладне вжиття необхідних заходів для відновлення гарантії суддівської незалежності.

40. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України, статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

41. Виключенням із указаного цього правила може бути надання нормі права зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99).

42. Конституційний Суд України рішенням від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 визначив, що положення Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом № 193-IX, а також певні положення самого Закону № 193-IX, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення (пункт 2 резолютивної частини).

43. У пункті 3 резолютивної частини цього ж Рішення Конституційний Суд України визначив, що у зв`язку з втратою чинності положень Закону № 1402-VIII зі змінами, внесеними Законом № 193-IX, застосуванню підлягають відповідні положення Закону № 1402-VIII в редакції до внесення змін Законом №193-IX.

44. Однак, Верховний Суд зазначає, що вказане рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 діє на перспективу та не поширюється на правовідносини, що існували до його прийняття.

45. Така практика підтверджується зокрема постановами Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №804/3790/17, від 09 серпня 2019 року у справі №826/9404/17, від 11 серпня 2020 року у справі №480/906/19, від 01 квітня 2020 року у справі №818/494/18, від 28 квітня 2022 року у справі №280/9125/20.

46. Принцип верховенства права (правовладдя) (частина перша статті 8 Конституції України), невід`ємною частиною якого є принцип юридичної визначеності, не дозволяє автоматичну зворотну дію рішення Конституційного Суду України на правовідносини, які вже виникли, навіть унаслідок дії правових норм, що пізніше були визнані неконституційними.

47. Верховний Суд акцентує, що необдумане зворотнє застосування рішення Конституційного Суду України без конкретної вказівки у самому рішенні може призвести до порушення принципу поділу державної влади (частина перша статті 6 Конституції України), що покликаний обмежити діяльність судової влади правозастосуванням, а також принципу законності, передбаченого статтею 19 Основного Закону України, який зобов`язує органи державної влади та їх посадових осіб мати законодавчий дозвіл на вчинення певних дій.

48. Суд в рамках спірних правовідносин в силу вказаних принципів не може самостійно здійснювати правове регулювання розміру посадового окладу судді Верховного Суду і спричиняти бюджетні витрати у спосіб, не передбачений Конституцією та законом України. Вказане також ускладнює і застосування статті 7 КАС України у разі суперечності закону України Конституції України, а також у такому випадку умов, визначених частиною четвертою (застосування норми Конституції України як норми прямої дії) та частиною шостою (аналогії права, аналогії закону).

49. Таким чином, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про обґрунтованість нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі, визначеному законодавством, чинним на момент їх проведення, а також неможливість застосувати до спірних правовідносин законодавство у редакції, яка відновила свою дію відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року у справі №4-р/2020 з дня ухвалення цього рішення.

50. Водночас Верховний Суд зазначає, що у Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року №4-р/2020 відсутні будь-які вказівки парламенту, зокрема, щодо встановлення компенсації за спірний період, в який діяла неконституційна норма.

51. Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом в постанові від 06 червня 2023 року у справі № 640/5006/20.

52. Щодо доводів касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, слід зазначити таке.

53. Відповідно до частини шостої статті 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

54. Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

55. У свою чергу Верховний Суд неодноразово зазначав, що подібність правовідносин визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

56. Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, від 25 квітня 2018 року № 910/24257/16).

57. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

58. Спірні правовідносини не є подібними до тих, які виникли у справах №804/3790/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 480/906/19 (постанова від 11 серпня 2020 року), №826/9404/17 (постанова від 09 серпня 2019 року), № 280/9125/20 (постанова від 28 квітня 2022 року), проте правові висновки, сформовані Верховним Судом у вказаних справах, були застосовані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

59. Так, у справах № 804/3790/17 та № 826/9404/17 спірні правовідносини виникли щодо здійснення виплати не в повному обсязі суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді. У справах №480/906/19 та № 818/494/18 спірні правовідносини виникли щодо недоплати суддівської винагороди суддям у відставці, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді. У справі № 280/9125/20 предметом спору були протиправні дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

60. Отже, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, застосував правові висновки Верховного Суду, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Разом з тим, помилковість суду апеляційної інстанції в зазначеному вище контексті, не вплинуло на результат розгляду цієї справи.

61. За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних у цій справі, однак, помилково суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин правові висновки, викладені у справах №804/3790/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 480/906/19 (постанова від 11 серпня 2020 року), № 826/9404/17 (постанова від 09 серпня 2019 року), № 280/9125/20 (постанова від 28 квітня 2022 року).

62. Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

63. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції застосував вищенаведені правові висновки, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зміни мотивувальної частини постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, виклавши її у редакції цієї постанови.

64. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 345, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі №640/1207/20 змінити в частині мотивів, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду