Справа № 640/3858/22
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3858/22 Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в якій просила:

- зобов`язати Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію зареєструвати місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , згідно заяви (електронного звернення) ОСОБА_1 від 04 жовтня 2021 року №107/С-875.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта обґрунтовані зокрема тим, що відповідач, відмовляючи у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації та місцем проживання матері діяв протиправно та в прушення вимог законодавства.

Також, позивачка наголосила, що постановою Шостого апеляційного адміністравтиного суду від 28.09.2021 року у справі №640/14809/20 було визнано незаконною та скасовано Постанову Кабінету Міністрів України №481 від 27.05.2020, якою було доповнено Правила реєстрації місця проживання абзацом: «у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01 жовтня 2007 року, виданого Святошинською районною у місті Києві радою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №294070450 від 10 січня 2022 року, вказана вище квартира передана в іпотеку ВАТ «Універсал Банк» на підставі договору іпотеки №14 від 09 січня 2008 року. Іпотекодавцем зазначена у тому числі ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

З наявної в матеріалах справи копії паспорта вбачається, що позивач 27 червня 2008 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 .

25 вересня 2018 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 25 вересня 2018 року.

Як вбачається з наданої суду копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ) 20 серпня 2021 року, 27 липня 2021 року у шлюбі з ОСОБА_8 , у позивача народилась дитина - ОСОБА_2 .

04 жовтня 2021 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією за вх. №107/с-875 зареєстроване електронне звернення позивача стосовно реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатом розгляду вказаного електронного звернення позивача, Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією останній надано письмову відповідь за №107-107/С-875-2373 від 07 жовтня 2021 року, в якій зазначено, що згідно з пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, реєстрація місця проживання осіб у разі перебування житла в іпотеці здійснюється за наявності письмової згоди відповідного іпотекодержателя. Також, у листі звернуто увагу, що станом на день надання відповіді вищевказані норми чинного законодавства є діючими та не скасовувались.

Крім того, у відповіді зазначено, що відповідно до пункту 11 Правил реєстрації 28 вересня 2021 року відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, в рамках норм чинного законодавства, було прийнято рішення про відмову в реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки станом на дату прийняття рішення відсутня згода відповідного іпотекодержателя (відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене житло знаходиться в іпотеці).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у реєстрації малолітньої дитини за відповідною адресою протиправними, позивач звернулась до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив зокрема з того, що в порушення Правил реєстрації місця проживання позивачем до заяви про реєстрацію місця проживання не необхідного пакету документів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник). Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Згідно зі статтею 9-1 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Тобто, визначення механізму здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб законодавцем віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила).

Зокрема, пунктом 18 Правил визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); 5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання особи інші документи.

Пунктом 19 Правил, зокрема, передбачено, що працівник органу реєстрації також з метою перевірки належності особі, що подала заяву для реєстрації місця проживання, відповідного житла на праві власності чи належності власнику/співвласникам, що надали згоду особі для реєстрації місця проживання, відповідного житла на праві власності, а також з метою перевірки перебування такого житла в іпотеці або довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань використовує відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до Порядку доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Так, при розгляді заяви позивача про реєстрацію місця проживання, працівником відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації виявлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно міститься запис про іпотеку квартири та арешт майна.

Однак, в порушення пункту 18 Правил позивачем до заяви про реєстрацію місця проживання не надано письмову згоду відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

При цьому, пунктом 11 Правил передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, зокрема, якщо особа не подала необхідних документів або інформації.

Суд першої інстанції зазначив, що положення Правил щодо необхідності надання іпотекодержателем згоди на реєстрацію місця проживання є чинним як на момент подання позивачем заяви про реєстрацію місця проживання, так і на момент розгляду цієї справи, та не скасовувались у судовому порядку. Відтак, відповідач правомірно відмовив позивачу у реєстрації місця проживання.

В свою чергу, при розгляді апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

27 травня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову Про внесення змін до Правил реєстрації місця проживання № 481, якою до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Правила № 207) внесено зміни.

Так, вказаною Постановою, зокрема, пункт 18 Правил № 207 після абзацу п`ятнадцятого доповнено новим абзацом такого змісту: У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника..

Надалі, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 640/14809/20 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_9 . Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2021 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_9 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство юстиції України - задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову Кабінету Міністрів України Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання від 27 травня 2020 року № 481.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 КАС України, яка регламентує порядок набрання судовими рішеннями суду апеляційної інстанції законної сили, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Так, при розгляді справи № 640/14809/20 колегією суддів апеляційної інстанції зазначено таке: «Відповідно до частин 1, 2 статті 49 Закону 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Статтею 3 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 16 вказаної Конвенції Генеральної Асамблеї ООН встановлено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Законом України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року № 2402-III передбачено право дитини на житло.

Так, відповідно до частини 2 статті 18 вказаного Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Проте, аналізуючи постанову Кабінету Міністрів України Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання від 27.05.2020 № 481 колегія суддів приходить до висновку, що механізм, який встановлений оскаржуваною Постановою, ускладнює правила підтвердження реєстрації дітей та їх батьків у житлі, яке перебуває в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань, адже він передбачає наявність додаткового документу для реєстрації дитини в житлі, яка перебуває в іпотеці, довірчій власності та згоду іпотекодержателя житла на реєстрацію дитини.

Фактично, відмова іпотекодержателя або довірчого власника на реєстрацію місця проживання дітей та їх батьків означає втручання в здійснення права дитини на її особисте і сімейне життя, недоторканність житла.

У рішенні Хабровські проти України від 17.01.2016 Європейський Суд з прав людини зазначив, що важливою метою ст. 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному дотриманню права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Проте, оскаржувана Постанова не забезпечує балансу інтересів між дітьми та іпотекодержателями або довірчими власниками такого майна».

Відомості щодо скасування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 640/14809/20 станом на дату апеляційного розгляду справи відсутні.

Таким чином, виходячи з того, що оскільки станом на момент звернення (04 жовтня 2021 року) позивачів до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації із відповідною заявою вищевказане положення Правил реєстрації місця проживання було визнано нечинним, то наявні підстави для скасування рішення (відмову) Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошиснької районної в місті Києві державної адміністрації від 07.10.2021 про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

В справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Зважаючи на природу та підстави даного спору, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, колегія суддів зазначає, що оскільки норма Правил реєстрації місця проживання, яка передбачала обов`язкове отримання письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника для реєстрації місця проживання особи є нечинною з огляду на скасування постанови Кабінету Міністрів України Про внесення змін до правил реєстрації місця проживання від 27 травня 2020 року № 481, та яка була підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, відтак наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Святошинської районної в м. Києві державну адміністрацію повторно розглянути заяву позивачки від 04.10.2021 року та врахувати висновки зазначені у даній постанові.

Також, колегія суддів, зазначає, що відповідач не позбавлений можливості додатково витребовувати у заявника необхідні документи, а також використовувати раніше долучені заявником документи.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 до Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Святошинську районну у місті Києві державної адміністрації повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2021 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 496,00 грн. (чотириста дев`яносто шість) та за подання апеляційної скарги у розмірі 744 грн (сімсот сорок чотири) 30 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма