Справа № 200/995/24
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року Справа№200/995/24

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення) виклику сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ (84122, Донецька обл., Краматорський р-н, м. Слов`янськ, вул. Поштова, буд. 20)

про стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Плужника Максима Валерійовича, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ, в якому просив суд стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.05.2022 року по день фактичної виплати 26.01.2024 року в сумі 635977,68 грн.

29 січня 2024 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк не більше 5 днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху на усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання документу на підтвердження сплати судового збору у розмірі встановленому законом або доказів на підтвердження неможливості його сплати.

27 лютого 2024 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

13 березня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та довідка від 11 березня 2024 року № 524/614 про середньоденне грошове забезпечення позивача.

03 квітня 2024 року ухвалою суду витребувано у сторін письмові пояснення: щодо сум грошового забезпечення невиплаченого позивачу на момент звільнення, що було нараховано на виконання рішень судів із зазначенням сум, номерів судових справ та дат виплати; щодо сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні нарахованого на виконання рішень судів із зазначенням нарахованих сум, періодів затримки та номерів судових справ.

Витребувані документи зобов`язано надати до суду в 10-денний строк з моменту отримання ухали, яку було доставлено до електронних кабінетів сторін у ЄСІТС 03.04.2024 року о 14:30 год.

16 квітня 2024 року від відповідача надійшли пояснення на виконання ухвали суду про їх витребування.

Стороною позивача вимоги ухвали від 03.04.2024 року станом на 17 квітня 2024 не виконано.

17 квітня 2024 року суд дійшов висновку, що з урахуванням обставин справи встановлених судом, позивача виключено зі списків особового складу відповідача 13 червня 2022 року та виплачено грошове забезпечення за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, отже середньоденне грошове забезпечення позивача має бути обчислено виходячи із грошового забезпечення за останні два місяці, що передують цій даті, тому ухвалою від 17 квітня 2024 року витребував у відповідача довідку про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення позивача на день виключення зі списків особового складу 13 червня 2022 року, відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100.

22 квітня 2024 року від відповідача до суду надійшла довідка від 19 квітня 2024 року № 524/912 про середньоденне грошове забезпечення позивача.

Дослідивши матеріали адміністративного позову, відзиву на адміністративний позов та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК Серія 12 ААВ № 472130, та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначає, що позивач в період з 12.07.2021 року по 25.05.2022 року проходив військову службу в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Луганськ.

Наказом начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103 майора ОСОБА_1 , заступника начальника відділу головного інженера КЕВ м. Луганськ Сил логістики Збройних Сил України, звільненого наказом Командувача Сил Логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.04.2022 року № 85 у запас, з 25.05.2022 року виключено зі списків особового складу КЕВ м. Луганськ та всіх видів забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2023 року у справі № 200/4003/22, зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ внести зміни до наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103 шляхом зазначення дати виключення зі списків особового складу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 13.06.2022 року.

Згідно витягу із наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 01.03.2023 року № 34, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року у справі № 200/4003/22 внесено зміни до наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103.

Частково не погодившись із наказом начальника КЕВ м. Луганськ, (по стройовій частині) від 01.03.2023 року № 34, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.06.2023 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2023 року у справі № 200/1329/23, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ від 01.03.2023 року №34 в частині визначення вислуги років в розмірі: календарна вислуга 08 років 06 місяців, пільгова вислуга 00 років 07 місяців; не зарахування періоду з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років; ненарахування та не виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з 26.05.2022 по 13.06.2022, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії за особистий внесок у загальні результати служби та додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць; зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ зарахувати ОСОБА_1 період з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34; зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ визначити ОСОБА_1 вислугу років в розмірі: 8 років 6 місяців 19 днів у календарному обчисленні, 1 рік 10 місяців 6 днів у пільговому обчисленні, загальна вислуга 10 років 4 місяці 25 днів, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34 та до військової особової справи в частині вислуги років; зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби (65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років), премії за особистий внесок у загальні результати служби (140% посадового окладу), додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць, та внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34.

Згідно виписки по картковому рахунку позивача, остаточний розрахунок при звільненні з КЕВ м. Луганськ із позивачем було проведено 26.01.2024 року (виплата недоотриманих сум грошового забезпечення в загальному розмірі 32519,80 грн). Враховуючи, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено належні йому суми, то відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України позивач вважає, що має право на виплату середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати, а саме з 25.05.2022 року по 26.01.2024 року.

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за обчисленням його представника за два останніх місяці перед звільненням 25.05.2022 року повинен становити: 63493,74 грн : 61 календ. день = 1040,88 грн, таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку сторони позивача, повинен складати: 1040,88 грн х 611 = 635977,68 грн (шістсот тридцять п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят сім гривень 68 коп).

Сторона позивача також вважає, що з урахуванням приписів частини першої статті 58 Конституції України, та з урахуванням того факту, що відповідач мав провести повний розрахунок із позивачем станом на дату виключення зі списків особового складу КЕВ м. Луганськ, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка була чинною станом на дату звільнення позивача з військової служби, а саме: 25.05.2022 року, тобто до прийняття Закону України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, таким чином, обмеження строком у шість місяців, встановлене нормами статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, на думку позивача, не поширюється на спірні правовідносини, а отже, нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має відбуватися за весь період прострочення виплати.

Також сторона позивача зазначає, що позивач має право на відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ (84122, Донецька області, Краматорський р-н, м. Слов`янськ, вул. Поштова, буд. 20, ).

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 червня 2022 року у справі № 200/1329/23 26.01.2024 року відповідачем було нараховано та виплачено суми грошового забезпечення в загальному розмірі 32519,80 грн.

Крім того, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.08.2023 року, що набрало законної сили на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду про зміну судового рішення від 29.02.2024 року у справі № 200/2860/23, було стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганська на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 55376 (пятьдесят п`ять тисяч тристо сімдесят п`ять) гривень 68 копійок.

Відповідно до тексту рішення суду у справі № 200/2860/23 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 55376 грн. 68 коп. на користь ОСОБА_1 було стягнуто за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 13.06.2022 року до дати остаточного розрахунку 14.06.2023 року. Як вбачається з матеріалів даної справи, позовну заяву про стягнення з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.05.2022 року по день фактичної виплати 26.01.2024 року в сумі 635977,68 грн, позивачем було подано 19.02.2024 року, тобто коли в провадженні Першого апеляційного адміністративного суду перебувала адміністративна судова справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 13 червня 2022 року по день фактичної виплати 14 червня 2023 року в сумі визначеною в позовній заяві в розмірі 928 584 ( дев`ятсот двадцять вісім тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) грн 76 коп.

Відповідач зазначає, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Таким чином, стягнення на користь позивача середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2022 року по 13 червня 2022 року не лише не має правового підґрунтя, а й призведе до фактичної «подвійної» оплати одного і того самого періоду.

При визначені розміру та періоду стягнення середнього заробітку у справі № 200/2860/23, судом було застосовано статтю 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, та здійснено стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні на користь ОСОБА_1 з урахуванням граничного обмеження терміну в шість місяців, тобто позовні вимоги ОСОБА_1 , щодо стягнення з роботодавця Квартирно-експлуатаційного відділу м. Луганськ відшкодування за затримку остаточного розрахунку при звільненні, вже були задоволені рішенням суду у справі № 200/2860/23, що набрало законної сили, в повному обсязі, який визначено нормами Кодексу законів України про працю.

Дослідивши доводи сторін та надані ними докази на обґрунтування позиції у справі, суд зазначає наступне.

Наказом начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103 майора ОСОБА_1 , заступника начальника відділу головного інженера КЕВ м. Луганськ Сил логістики Збройних Сил України, звільненого наказом Командувача Сил Логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.04.2022 року № 85 у запас, з 25.05.2022 року виключено зі списків особового складу КЕВ м. Луганськ та всіх видів забезпечення.

Згідно витягу із наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 01.03.2023 року № 34, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року у справі № 200/4003/22 внесено зміни до наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01.06.2023 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2023 року у справі № 200/1329/23, позовні вимоги позивача до відповідача задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ від 01.03.2023 року №34 в частині визначення вислуги років в розмірі: календарна вислуга 08 років 06 місяців, пільгова вислуга 00 років 07 місяців; не зарахування періоду з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років; ненарахування та не виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з 26.05.2022 по 13.06.2022, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії за особистий внесок у загальні результати служби та додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць;

- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ зарахувати ОСОБА_1 період з 26.05.2022 по 13.06.2022 до періоду проходження військової служби за контрактом осіб офіцерського складу, календарної та пільгової вислуги років, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34;

- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ визначити ОСОБА_1 вислугу років в розмірі: 8 років 6 місяців 19 днів у календарному обчисленні, 1 рік 10 місяців 6 днів у пільговому обчисленні, загальна вислуга 10 років 4 місяці 25 днів, внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34 та до військової особової справи в частині вислуги років;

- зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 26.05.2022 року по 13.06.2022 року, в тому числі: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби (65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років), премії за особистий внесок у загальні результати служби (140% посадового окладу), додаткової винагороди за період дії воєнного стану з розрахунку 30000 грн. на місяць, та внести відповідні зміни до наказу від 01.03.2023 № 34.

На виконання рішення суду у справі № 200/1329/23 відповідач 26.01.2024 року виплатив позивачу 32519,03 грн, на підтвердження чого позивачем надано до суду скріншот з мобільного застосунку інтернет-банкінгу.

Згідно довідки відповідача від 11 березня 2024 року № 524/614 про середньоденне грошове забезпечення позивача станом на 25.05.2022 складає 739,27 грн.

Згідно довідки відповідача від 19 квітня 2024 року № 524/912 про середньоденне грошове забезпечення позивача станом на 13.06.2022 складає 737,14 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

З урахуванням означеного судом також установлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі №200/4115/22, яке набрало законної сили 20.03.2023 року, згідно постанови Першого апеляційного адміністративного суду, позовні вимоги позивача до відповідача задоволено у повному обсязі: визнано протиправними дії Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 у зниженому розмірі за період з 12.07.2021 року по 31.12.2021 року грошового окладу, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, за період з 01.01.2022 року по 25.05.2022 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022; зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 12.07.2021 року по 31.12.2021 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2022 року по 25.05.2022 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду у справі № 200/4115/22 виконано, позивачу сплачено 66851,68 грн в червні 2023 року.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошового забезпечення, що було предметом розгляду у справі № 200/4115/22, було предметом розгляду у справі № 200/2860/23.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 року у справі № 200/2860/23 було установлено, що 14 червня 2023 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганська виплатив позивачу недоотриману суму грошового забезпечення в загальному розмірі 66851,68 гривень та стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганська на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 136025 (сто тридцять шість тисяч двадцять п`ять) гривень 68 копійок за період з 25.05.2022 по 14.06.2023.

Проте, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 змінено - в абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 цифри та слова «136025 (сто тридцять шість тисяч двадцять п`ять) гривень 68 копійок» змінено цифрами та словами «55376 (п`ятдесят п`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 05 копійок грн», в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 серпня 2023 р. у справі № 200/2860/23 залишено без змін.

Водночас, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі № 200/3975/22, яке сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 09.01.2024 року, за адміністративним позовом між тими ж сторонами було відмовлено у задоволенні адміністративного позову про стягнення з КЕВ м. Луганськ на користь ОСОБА_1 середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2022 року по день фактичної виплати (13 червня 2022 року) в сумі 48 113,20 грн, при цьому суд виходив з того, що «беручи до уваги правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який є не лише формою відповідальності роботодавця, а й має компенсаційний характер, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з КЕВ м. Луганськ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2022 року по день фактичної виплати (13 червня 2022 року) в сумі 48 113,20 грн, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Грошове забезпечення за 25 травня 2022 року (як за останній день перебування позивача на військовій службі) виплачено ОСОБА_1 30 травня 2022 року у складі грошового забезпечення за травень 2022 року, що підтверджено відомістю розподілу виплат до КЕВ м. Луганськ від 30 травня 2022 року та платіжним дорученням від 30 травня 2022 року № 882. Грошове забезпечення за період з 26 травня 2022 року по 13 червня 2022 року підлягає нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 на виконання рішення суду у справі № 200/1329/23. Таким чином, стягнення на користь позивача середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2022 року по 13 червня 2022 року не лише не має правового підґрунтя, а й призведе до фактичної «подвійної» оплати одного і того самого періоду».

Підсумовуючи викладене, спірним питанням у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за затримку виплати грошового забезпечення, присудженого позивачу рішенням суду у справі № 200/1329/23, отже для правильного вирішення адміністративного спору суд має встановити дату, коли відповідач мав здійснити з позивачем остаточний розрахунок, дату коли цей розрахунок фактично був здійснений, редакції ст.ст. 116, 117 КзПП України, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, факт затримки розрахунку при звільненні позивача підтверджуються відповідачем та відповідними доказами, тому встановлені обставини справи не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців.

У такому разі при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України, що узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі №804/3772/17 (ЄДРСР №72693583), від 25 листопада 2020 року у справі №160/2867/19 (ЄДРСР №93119248).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Саме ця редакція наведеної норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем.

У постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 викладено правовий висновок, згідно якого «Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Поряд з цим, Верховний Суд звернув увагу, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, чинному на теперішній час та зазначив, що «відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд виснував, що стягнення середнього заробітку у такому випадку умовно слід поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього:

- період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату;

- період з 19 липня 2022 до дати остаточного розрахунку регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Відтак, з матеріалів адміністративної справи суд установив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2023 року у справі № 200/4003/22, зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ міста Луганськ внести зміни до наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103 шляхом зазначення дати виключення зі списків особового складу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 13.06.2022 року.

Згідно витягу із наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 01.03.2023 року № 34, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2022 року у справі № 200/4003/22 внесено зміни до наказу начальника КЕВ м. Луганськ (по стройовій частині) від 25.05.2022 року № 103.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Ураховуючи викладене, закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, від 22 червня 2023 року у справі № 240/9951/19, від 13 квітня 2023 року у справі №380/404/20 та від 10 грудня 2020 року у справі №810/2184/16 та є застосовною до спірних правовідносин.

З огляду на означене, остаточний розрахунок при звільненні відповідач мав здійснити з позивачем 13.06.2022 року, і саме з цієї дати має обчислюватись термін прострочення виплати грошового забезпечення, а не з 25.05.2022 року як вважає позивач.

Аналогічного висновку дійшов суд у рішенні від 08 грудня 2023 року у справі № 200/3975/22 відмовляючи у задоволенні адміністративного прозову про стягнення з КЕВ м. Луганськ на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2022 року по день фактичної виплати (13 червня 2022 року) в сумі 48 113,20 грн.

Поряд з цим, слід урахувати, що за період з 25.05.2022 року по 13 червня 2022 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01.06.2023 року у справі № 200/1329/23 позивачу 26.01.2024 року було виплачено грошове забезпечення, отже позивач до 13 червня 2022 року вважається таким, що проходив військову службу в КЕВ м. Луганськ.

Відтак, з урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду до періоду затримки розрахунку при звільненні з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року слід застосувати приписи ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року.

Для обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція виснувана у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі № 460/42448/22.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, у якій Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, зменшується відповідно і розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний метод обчислення належного до виплати розміру середнього заробітку висловлено Верховним Судом також у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 340/1405/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 200/5415/20-а, від 05 жовтня 2022 року у справі № 640/17872/19, від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 807/1525/16, від 11 лютого 2021 року у справі № 160/13220/19 та від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20, та інших.

У постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі № 460/42448/22 суд висловив позицію, що висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, які, в свою чергу, визначали необхідність встановлення співмірності безпосередньо між сумою невиплачених при звільненні коштів та сумою середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, розміру можливих майнових втрат працівника, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, а також передбачали можливість суду визначити суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні на власний розсуд, виходячи зі засад справедливості та пропорційності, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у повній мірі, тому слід враховувати висновки Верховного Суду, висловлені у справах №480/3105/19, №520/899/21, №420/20192/21, №560/13719, у яких визначено чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.

Щодо наведеного позивачем розрахунку середньоденного грошового забезпечення, суд зазначає, що воно здійснено виходячи з грошового забезпечення за березень-квітень 2022 року, що не відповідає приписам Порядку № 100, тому такий розрахунок не приймається судом до уваги.

Відтак, судом визначено, що період затримки розрахунку з 14.06.2022 року (день наступний за днем виключення позивача зі списків особового складу) по 18.07.2022 року (останній день дії попередньої редакції ст. 117 КЗпП України) становить 35 календарних днів.

Середньоденний розмір грошового забезпечення 737,14 грн, згідно довідки відповідача від 19 квітня 2024 року № 524/912.

Розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 25799,90 грн (35 днів х 737,14 грн).

Першим апеляційним адміністративним судом при апеляційному перегляді рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/2860/23 у постанові від 29.02.2024 року було установлено, що «позивачу у місяць звільнення було виплачено 97347,57 грн. Розмір несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення у цій справі становить 66851,68 грн, що у відсотковому відношенні сума недоплати складає 40,71 %».

Отже, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 196718,28 грн (97347,57 грн + 66851,68 грн + 32519,03 грн).

Частка суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання рішення суду у справі № 200/1329/23, пропорційно становить 16,53 % (32519,03 грн / 196718,28 грн х 100%) від загальної суми грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні позивача.

Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року становить: 25799,90 грн, отже 16,53 % від цієї суми становить 4264,72 грн (25799,90 грн х 0,1653).

Аналогічний алгоритм розрахунку наведено у постанові Верховного Суду від 08.02.2024 року у справі № 560/3971/19.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 року по 26.01.2024 року суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, установлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Водночас, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відтак, норма ст. 117 КЗпП України встановлює цивільну відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи із приписів цієї норми до роботодавця у випадку констатації судом нездійснення виплати розрахунку у повному обсязі у день звільнення застосовується такий вид відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, у такому разі немає різниці, з яких видів виплат складається своєчасно невиплачена сума коштів та чи була вона виплачена однією сумою або різними та у який період, значення має лише факт порушення прав робітника на отримання заробітної плати у належному розмірі у день звільнення та термін прострочення виплати таких сум.

Водночас, із набранням чинності новою редакцією ст. 117 КЗпП України, законодавцем не передбачена можливість пропорційного визначення частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відносно невиплаченої своєчасно заробітної плати, помилковість такого підходу також виснувана Верховним Судом (постанови від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22), отже така сума стягується у повному обсязі за весь період з дати звільнення, але не більше ніж за шість місяців із цієї дати.

Водночас, у випадку якщо з роботодавця вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі за статтею 117 КЗпП України, в редакції чинній з 19.07.2022, відповідальність роботодавця у такому випадку є вичерпаною, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цією конституційною нормою встановлено заборону саме «подвійного», а не «повторного» притягнення до відповідальності. Застосування зазначеного конституційного положення не залежить від того, за яким рішенням особу було притягнуто до відповідальності раніше.

Слід урахувати, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.08.2023 року у справі № 200/2860/23 зі змінами внесеними постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року, із застосуванням ст. 117 КЗпП України, в редакції чинній станом на 19.07.07.2022, стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганська на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 червня по 14 грудня 2022 року (184 дні) в сумі (п`ятдесят п`ять тисяч триста сімдесят шість) гривень 05 копійок.

Зменшуючи суму середнього заробітку у постанові Першого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 року застосовано метод «істотності частки».

Ураховуючи викладене, відсутність підстав для подвійного притягнення відповідача до відповідальності за ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, суд дійшов висновку, що для дотримання справедливого балансу у спірних правовідносинах з урахуванням встановлених судом обставин, слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року тривалістю 184 дні у розмірі 80257,71 грн з відрахуванням суми стягнутої судом у справі № 200/2860/23 (737,14 грн х 184 дні 55376,05 грн).

Відповідно до підп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, потрібного наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову шляхом стягнення з відповідача вказаного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" як особа з інвалідністю 2 групи.

У відповідності до ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

В адміністративному позові позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

На обґрунтування заявленої суми відшкодування позивачем надано до суду договір про надання професійної правової допомоги від 26 липня 2022 року № 329, акт прийому-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2024 року за договором від 26 липня 2022 року № 329 на суму 5000 грн, квитанцію № 14 про сплату послуг у наданні правової допомоги по договору про надання правової допомоги від 26 липня 2022 року № 329 у сумі 5000 грн.

Згідно п.п. 3.1., 3.1.1. договору про надання професійної правової допомоги від 26 липня 2022 року № 329, сторони домовились, що вартість послуг складає з гонорару (винагороди) за виконанням послуг адвокатом. Гонорар (винагорода) сплачується Замовником у разі позитивного вирішення питання та визначається за домовленістю.

Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 19 лютого 2024 року за договором від 26 липня 2022 року № 329, вартість послуги зі складання адміністративного позову (3 години) становить 5000 грн.

Оскільки розгляд справи здійснено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, судові засідання під час розгляду справи не проводились, відповідь на відзив представником позивача не надавалась, слід також урахувати, що вимоги ухвали суду від 03.04.2024 року представником позивача не виконано.

Відповідно до ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем жодних клопотань щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу не заявлено.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові №280/1765/19 від 04 лютого 2020 року дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Поряд з цим, відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Під час розгляду справи судом було відхилено розрахунок середньоденного грошового забезпечення позивача здійсненого представником позивача через невірне визначення дати виключення останнього зі списків особового складу відповідача, представником позивача не виконано вимоги ухвали суду від 03.04.2024 року, не враховано зміни правового регулювання спірних правовідносин та позиції Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, оцінивши обсяг наданих послуг, а також зміст та складність позовної заяви, суд вирішив відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України МА434445, РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ (84122, Донецька області, Краматорський р-н, м. Слов`янськ, вул. Поштова, буд. 20, ) про стягнення середнього заробітку.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2022 року по 18.07.2022 року у сумі 4264 (Чотири тисячі двісті шістдесят чотири) 72 грн та за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року у сумі 80257 (Вісімдесят тисяч двісті п`ятдесят сім) грн 71 коп.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Луганськ на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 1000 (Одна тисяча) грн 00 коп.

Повний текст рішення складено та підписано 23 квітня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко