Справа № 520/29521/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 р. Справа № 520/29521/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/29521/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області

третя особа: Арбітражний керуючий Задружний Дмитро Робертович

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа: Арбітражний керуючий Задружний Дмитро Робертович, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати противоправним та скасувати Рішення ГУ ПФУ Кіровоградської області про відмову у призначенні пенсії № 87 від 03.08.2023 року;

- визнати противоправним та скасувати Рішення ГУ ПФУ Одеської області про відмову у призначенні пенсії № 87 від 15.09.2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківський області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) періоди роботи:

- ДУ "Диканівська виправна колонія №12" за період з 01.09.1980 р. по 01.09.1989 р.;

- Державне підприємство "Ресторан станції "Левада" в період з 05.04.1993 р. по 04.09.2003 року;

- підприємницька діяльність з 08.04.1999 року по 31.12.2003 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Посилається на постанову Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення. Також зазначає, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі, оскільки вважають їх необґрунтованими та безпідставними, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, спірне рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що у зв`язку з виникненням права на призначення пенсії за віком (по досягненню віку 60 років), 27.07.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області Харківське об`єднане управління ПФУ про призначення пенсії за віком. Рішенням № 87 від 03.08.2023 ГУ ПФУ у Кіроворадської області позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

08.08.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про призначення пенсії за віком з додатковим документами через єлектронний особовий кабінет ПФУ. Рішенням №87 від 18.08.2023 ГУ ПФУ в Одеської області позивачу відмовлено в призначенні пенсі.

24.08.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про призначення пенсії за віком з додатковими документами через єлектронний особистий кабінет ПФУ. Рішенням №87 від 31.08.2023 ГУ ПФУ в Житомирської області позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

10.09.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області про призначення пенсії за віком з додатковими документами через єлектронний особовий кабінет ПФУ. Рішенням №87 від 15.09.2023 року ГУ ПФУ в Одеської області позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

Рішення про відмову в призначенні пенсії позивач вважає протиправними, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів порушення відповідачами прав позивача у спірних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом №1058-IV.

Частиною 1 ст. 5 Закону №1058-IV встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно зі ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 (в подальшому - Закону № 1788-XII), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (в подальшому - Інструкція).

Відповідно до п. 2.4. Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно із п.п. 2.6 п. 2 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, згідно з якими основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Тобто законодавцем встановлено два критерії щодо визначення права на призначення пенсії за віком, а саме: досягнення відповідного віку та наявність страхового стажу.

Згідно з ч. 1 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням № 87 від 03.08.2023 ГУ ПФУ в Кіроворадської області позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки вік позивача на момент зверннення становив 59 років 11 місяців 28 днів.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до п. 1.6, 1.7 якого, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Як встановлено судовим розглядом, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Оскільки вперше ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком 27.07.2023, тобто в межах строку до досягнення пенсійного віку, як це передбачено п. 1.7 Порядоку, отже ГУ ПФУ в Кіроворадській області не мало права відмовляти позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку недосягнення пенсійного віку (60 років).

Так, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, пенсійний орган застосував суто формальний підхід, що не відповідає принципу верховенства права.

Водночас, із рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Кіроворадській області про відмову в призначенні пенсії вказано страховий стаж особи для визначення права на пенсію за віком з урахуванням положень пункту 3-1 розділу ХV Закону складає 21 рік 03 місяці 28 днів (а.с. 38).

Проте, колегія суддів звертає увагу, що згідно розрахунку страхового стажу ОСОБА_1 , зараховано у стаж на право для пенсії за віком, такі періоди: з 12.01.1979 по 31.05.1979, з 23.01.1980 по 01.09.1980, з 27.09.1989 по 21.02.1990, з 04.07.1990 по 04.09.1990, з 05.09.1990 по 01.06.1991, з 01.06.1992 по 30.11.1992, з 01.12.1992 по 01.07.1993, з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.01.2004 по 31.08.2004, з 01.09.2004 по 31.12.2004, з 01.01.2005 по 31.03.2005, з 001.05.2005 по 30.06.2010, з 01.07.2010 по 29.02.2020, з 01.03.2020 по 31.05.2020, з 01.06.2020 по 31.01.2022. Всього страховий стаж позивача для права становить 21 рік 08 місяців 23 дні (а.с. 50).

Разом з тим, предметом спірних правовідносин є не зарахування відповідачем у страховий стаж на право для пенсії за віком позивачу, спірні періоди з 05.04.1993 по 04.09.2002 відповідно до відомостей, які містяться у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 04.10.1989, з 01.09.1980 по 01.09.1989 відповідно до довідки Державної Установи «Диканківська виправна колонія (№ 12)» № 1/9-3533/Тм від 16.08.2023, з 08.04.1999 по 31.12.2003 період здійснення підприємницької діяльності.

Однак, колегія суддів відмічає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в оскаржуваному рішенні не зазначено, які саме періоди страхового стажу було зараховано позивачу, а які не зараховано та з яких підстав.

За вказаних обставин, суд позбавлений можливості прийти до висновку про правомірність дій пенсійного органу щодо правильного нарахування страхового стажу позивачу для призначення пенсії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 87 від 03.08.2023 є протиправними та підлягає скасуванню.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту та відновлення права позивача, в спірних правовідносинах є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо обов`язковості зазначення, які саме періоди страхового стажу було зараховано позивачу, а які не зараховано та з яких підстав.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області про відмову в призначенні пенсії № 87 від 15.09.2023 року, колегія суддів залишає її без задоволення, з огляду на те, що скасування цього рішення не відновить порушених, на думку позивача, його прав та інтересів, оскільки вказане рішення є наслідком розгляду наступної заяви про призначення пенсії з додатковими документами після відмови первісним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 87 від 03.08.2023, яке скасовано судом апеляційної інстанції.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків в частині рішення суду першої інстанції не спростовують.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 315, ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третья особа: Арбітражний керуючий Задружний Дмитро Робертович про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з того, що судові витрати, які були понесені позивачем під час розгляду справи, складаються із витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 6437,24 грн. (2576,64 грн. - за подання позовної заяви та 3860,60 грн. - за подання апеляційної скарги).

Оскільки Другим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову, якою адміністративний позов задоволено частково, при цьому враховуючи, що задоволені вимоги охоплюють обсяг порушених прав та законних інтересів позивача, рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат зі сплати судового збору, стягнувши з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень 3218,62 грн. на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 по справі №520/29521/23 - скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 03.08.2023 року №87 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.07.2023 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо обов`язковості зазначення, які саме періоди страхового стажу було зараховано позивачу, а які не зараховано та з яких підстав.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3218,62 (три тисячі двісті вісімнадцять) грн. 62 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич