Справа № 317/310/24
Суддя: Каряка Д. О.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 317/310/24
Провадження № 2-а/317/4/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Каряки Д.О.,

при секретарі Щербини В.Г.,

за участю представника позивача адвоката Мормуль П.В., представника відповідача Трішиної А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділення поліції №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (в особі представника адвоката Мормуль П.В.) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить: 1) поновити строк на оскарження Постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №709610 від 22.12.2023; 2) скасувати Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ №709610 від 22.12.2023 винесену відносно ОСОБА_1 та закрити провадження по справі; 3) судові витрати покласти на Головне управління Національної поліції в Запорізькій області.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 22.12.2023 року позивач ОСОБА_1 їхав на електровелосипеді TeсhnoRitm M-17 по смт. Балабане Запорізького району Запорізької області де його зупинив автомобіль поліції. Працівники поліції почали звинувачувати позивача у порушенні ПДР та запропонували йому пред`явити посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та чинний страховий поліс. Позивач намагався пояснити працівникам поліції, що він їхав на електровелосипеді і зазначені документи для керування йому не потрібні. Працівники поліції повідомили позивача, що відносно нього будь складені якісь документи, які саме не повідомили і відпустили позивача. Працівники поліції не відсторонили позивача від керування, а надали поїхати на електровелосипеді далі. 29.12.2023 р. Позивач отримав листа в якому знаходилась постанова серії БАБ №709610 від 22.12.2023 р., проте вказана постанова була не заповнена, тобто позивач отримав пустий бланк. 08.01.2024 р. позивач в ЗРУП ГУНП в Запорізькій області отримав ксерокопію постанови серії БАБ №709610 від 22.12.2023 р.

Вказану постанову позивач вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню наступних підстав. У вказаній постанові зазначено, що позивач скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 5, 6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП, порушивши п.п.2.1.а,г, 2.3.г, 9.2, 30.1 ПДР України, проте позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки зазначені порушення ПДР не стосуються водія електровелосипеда. Електровелосипед TeсhnoRitm M-17, яким керував позивач, має потужність 0,35 кВт і згідно діючого законодавства України у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не відноситься до механічного транспортного засобу, а отже для керування таким транспортним засобом особі не потрібне посвідчення водія та державна реєстрація. На підтвердження своїх доводів позивач надав фотознімки електровелосипеду на якому він рухався та його технічні характеристики. Пунктом 1.10 ПДР визначено, що механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що проводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється та трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засобі з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Враховуючи викладене, представник позивача вважає, що позивач ОСОБА_1 , який керував електровелосипедом потужністю 0,35 кВт не є суб`єктом адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 5, 6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність на порушення п.2.1 ПДР України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, яким електровелосипед не є (а.с.1-4).

Уповноваженим представником Головного управління Національної поліції в Запорізькій області подано відзив на позовну заяву в якому вказав, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 22.12.2023 о 09:40 год. керував у смт. Балабине Запорізького р-ну Запорізької області, транспортним засобом, а саме мопедом без д.н.з, без застебнутого мотошолому, також т/з був незареєстрованим, у водія був відсутній поліс обов`язкового страхування, при зміні напрямку руху не ввімкнув покажчик повороту і водій не мав права керувати таким т/з, чим порушив п.п. 2.3 «г», 2.1 «г», п.п.2.1 «а», 9.2 «б», 30.1 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення та порушив п.2.3 підпункту в) Розділу 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів» ПДР України. Стягнення , передбачене ч.ч. 5, 6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП накладено інспектором ВП №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області лейтенантом поліції Іотовим Романом у межах наданих йому повноважень і лише під час виконання службових обов`язків та були здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства України та зафіксовані у постанові про накладання адміністративного стягнення серії БАБ № 709610 від 22.12.2023. Також, обставини вчинених ОСОБА_1 правопорушень зафіксовані під відеозапис, який міститься на CD-диску та долучений до відзиву (а.с.38).

Щодо твердження позивача про те, що його транспортний засіб відноситься до категорії електровелосипеда та він не зобов`язаний мати посвідчення водія категорії «А1», відповідач наголосив, що відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху України мопед - це двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 см? або електродвигун потужністю до 4 кВт. В ПДР поняття електровелосипед не значиться як транспортний засіб в розумінні такого.

Представник відповідач звернув увагу суду на коментар до Правил дорожнього руху, який визначає термін «мопед» як категорію двоколісних транспортних засобів, які за своїми технічними характеристиками поступаються більш швидким двоколісним транспортним засобам і перевищують велосипеди. Мопед незалежно від його зовнішнього вигляду має такі характерні ознаки: двигун об`ємом до 50 см? та/або електродвигун потужністю до 4 кВт. Згідно з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху України, до категорії транспортних засобів А1 належать мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 см? або електродвигун потужністю до 4 кВт. З аналізу вказаних положень вбачається, що критерієм для розмежування понять транспортний засіб та механічний транспортний засіб є наявність двигуна внутрішнього згорання або потужність електродвигуна. Відтак, відповідно до вищевказаних норм, на переконання відповідача, транспортний засіб, яким керував позивач, електровелосипед TeсhnoRitm M-17 є двоколісним транспортним засобом, який за своїми технічними характеристиками прирівняний до категорії «мопед». Зазначене свідчить про те, що до категорії А1 належать транспортні засоби з електродвигуном потужністю до 4 кВт, оскільки вони належать до транспортних засобів, а саме електричних колісних транспортних засобів у розумінні Закону № 2956-ІХ та ЗУ «Про дорожній рух» на ці транспортні засоби право на керування передбачає наявність дозвільних документів. Відповідно до вимог підпункту «а» пункту 2.4 Правил дорожнього України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. Разом із цим, як було встановлено поліцейськими посвідчення водія відповідної категорії ОСОБА_1 не пред`явив, оскільки такого посвідчення в нього на момент зупинки не було. З огляду на вищевикладене, поліцейський діяв правомірно в межах діючого законодавства, а тому підстав для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, на думку представника Головного управління Національної поліції в Запорізькій області не вбачається. Крім того, просила в задоволенні вимог позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовити, оскільки позивачем не надано документально підтверджуючих доказів. Окрім цього, представником відповідача зазначено, що поліцейськими СРПП ВП №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області було виявлено той факт, що водій ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом мопед перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак від проходження огляду у медичному закладі водій відмовився, за що відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 178900 від 22.12.2023 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, 19.01.2024 р. постановою Запорізького районного суду Запорізької області ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.24-33).

Представник позивача адвокат Мормуль П.В скориставшись правом, передбаченим статтею 163 КАСУ 19.02.2024 р. через канцелярію суду подав відповідь на відзив (а.с.47-48).

Позивач, ОСОБА_1 в судове засідання, не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник - адвокат Мормуль П.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача - ГУНП в Запорізькій області - Трішина А.М. просила в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача - ВП №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області в судове засідання, не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та пояснення представника позивача, а також відзив представника відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності викладені у статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 9 та статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, іншими доказами, перелік яких не вичерпний (стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У відповідності до пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи судом установлено, що 22 грудня 2023 року о 09 годині 40 хвилин у смт. Балабине Запорізького р-ну Запорізької області, водій ОСОБА_1 керував електровелосипедом TeсhnoRitm M-17, без д.н.з, без застебнутого мотошолому, також т/з був незареєстрованим, у водія був відсутній поліс обов`язкового страхування, при зміні напрямку руху не ввімкнув покажчик повороту і водій не мав права керувати таким т/з, чим порушив п.п. 2.3 «г», 2.1 «г», п.п.2.1 «а», 9.2 «б», 30.1 ПДР України, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 5, 6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП, про що інспектором ВП №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області лейтенантом поліції Іотовим Романом було винесено постанову про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАБ № 709610 від 22 грудня 2023 року з накладанням адміністративного стягнення в розмірі 3400,00 грн.

Відповідальність: за ч. 5 ст. 121 КУпАП настає за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами; за ч. 6 ст. 121 КУпАП настає за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку; за ч. 2 ст. 122 КУпАП настає за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди; за ч. 1 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством; за ч. 2 ст.126 КУпАП настає за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Так, частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення регламентовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580 - VІІІ «Про національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 вказаного вище Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 (далі - Інструкція).

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (пункт 4 розділ І Інструкції).

Пункт 1 та 2 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою, другою і четвертою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Суд, надаючи оцінку оскарженому рішенню вважає за необхідне зазначити наступне.

Правове регулювання суспільних відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання визначено нормами Закону України від 30 червня 1993 року № 3353 - ХІІ «Про дорожній рух» (далі по тексту - Закон України «Про дорожній рух»).

Положеннями статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

У статті 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того як визначено у пункті 2 частини 1 статті 32 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон України «Про Національну поліцію»), поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі по тексту - Правила дорожнього руху України).

Як вказано у пункті 1.1 Правил дорожнього руху України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до пунктів 1.3 та 1.4 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху України визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За визначеннями, наведеними у пункті 1.10 Правил дорожнього руху України: транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3кВт; мотоцикл - двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше. До мотоциклів прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг; мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4кВт.

Відповідно до пункту 2.13 Правил дорожнього руху України транспортні засоби класифікуються, залежно від категорій, зокрема: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше.

Також пунктом 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року, передбачено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, поділяються на такі категорії, зокрема, «А1» - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 см? або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Згідно з положеннями пунктів 2 та 3 наведеного вище Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. А транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на відповідні категорії.

З наведеного вбачається, що Правилами дорожнього руху України розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «транспортний засіб» й різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна. Для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо технічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено. Водночас, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт. У зворотному випадку транспортний засіб з електродвигуном не буде вважатись механічним, однак все ж таки залишатиметься транспортним засобом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №278/3362/15-к.

Таким чином, з порівняння понять «транспортний засіб», «механічний транспортний засіб» та «мопед» вбачається, що мопед є різновидом механічного транспортного засобу, який має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю від 3 до 4 кВт. Отже, враховуючи відсутність визначення «електровелосипед» у Правилах дорожнього руху України, слід дійти висновку, що електровелосипед можливо прирівняти до мопеду лише за наявності у нього електродвигуна потужністю від 3 до 4 кВт.

Як встановлено із матеріалів справи, позивач 22.12.2023 року під час зупинки його інспектором поліції керував електровелосипедом TeсhnoRitm M-17 без д.н.з, з потужністю 0,35 кВт. та останньому було поставлено у провину порушення вимог пункту 2.3 «г», 2.1 «г», п.п.2.1 «а», 9.2 «б», 30.1 ПДР України, відповідно до яких водій механічного транспортного засобу був без застебнутого мотошолому, без д.н.з, також т/з був незареєстрованим, у водія був відсутній поліс обов`язкового страхування, при зміні напрямку руху не ввімкнув покажчик повороту і водій не мав права керувати таким т/з.

Разом з тим, слід зазначити, що пункт 2.1 «а» Правил дорожнього руху України передбачає обов`язок мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом для водіїв саме механічних транспортних засобів, а тому вказана норма права має застосовуватись системно разом з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху України.

З системного аналізу положень пунктів 1.10 та 2.13 Правил дорожнього руху України слід дійти висновку, що пристрої (електровелосипед, електроскутер тощо) у яких потужність електромотора до 3 кВт, не є механічним транспортним засобом у розумінні пункту 1.10 Правил дорожнього руху України, а значить на них не розповсюджуються вимоги пункту 2.13 наведених Правил стосовно права на управління транспортними засобами категорії А1 з потужністю мотора від 3 кВт до 4 кВт тільки при наявності «посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії».

Аналогічна судова практика, викладена у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 932/2831/22, від 09 лютого 2023 року у справі № 199/3648/22 та від 22 березня 2022 року у справі № 177/844/21 та постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 639/3287/23.

Враховуючи викладене у сукупності, у відповідності до визначень, що містяться у Правилах дорожнього руху України, суд доходить висновку, що електровелосипед марки TeсhnoRitm M-17 потужністю 350 Вт (0,35кВт), хоча і є транспортним засобом, проте він за своїми технічними характеристиками не може бути прирівняний до мопедів або інших механічних транспортних засобів.

Отже в даному випадку працівник поліції помилкового прирівняв електровелосипед марки TeсhnoRitm M-17, яким керував позивач, до механічного транспортного засобу, право на керування яким у особи повинно бути посвідчення водія категорії А1.

Беручи до уваги, що адміністративну відповідальність за порушення пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, до якого електровелосипед позивача марки TeсhnoRitm M-17 не віднесено, ОСОБА_1 не є суб`єктом адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 5, 6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Запорізького апеляційного суду від 01.03.2024 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою провадження у справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП та якою встановлено, що велосипед марки TeсhnoRitm M-17, яким керував ОСОБА_1 не підпадає під визначення транспортного засобу і ОСОБА_1 не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення імперативно визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 - 279-8 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що при винесені постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, працівником поліції не в повній мірі дотримано вимог статей 245, 251 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині повноти й всебічності з`ясування обставин адміністративної справи.

В даному випадку судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.ч. 5,6 ст. 121, ч. 2 ст. 122, ч.ч. 1, 2 ст. 126 КУпАП.

При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 своєї постанови від 24 червня 1988 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг у справах про адміністративні правопорушення» розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту 3 частини 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами і знайшли підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи викладене, а також встановлені судом обставини, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність скасування оскаржуваної постанови з закриттям провадження у справі.

Враховуючи, що позивачем з поважних причин пропущено строк для подання даного позову до суду, оскільки він оскаржувану постанову отримав 08.01.2024, а до суду звернувся 11.01.2024 такий строк у розумінні ст.121 КАСУ підлягає поновленню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 5 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до квитанції про сплату судового збору № 5903-3038-8699-4690 позивачем 23.01.2024 р. сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн. (а.с.16).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За правилами статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача ГУНП в Запорізькій області просила в задоволенні вимог позивача щодо стягнення витрат на правничу відмовити.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, позов, поданий позивачем невеликого змісту, не потребує значного часу для його виготовлення, на думку суду такі витрати позивача за позовом не були неминучими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 922/1964/21 від 16.06.2022 констатувала, що правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Що ж до доведення не співмірності у випадку встановлення договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Правничу допомогу позивачу надавав адвокат Мормуль П.В. на підставі договору про надання правової допомоги № СЄ/2024 від 09.01.2024 (а.с.49).

Як вбачається зі змісту додаткової угоди № 1 до договору № СЄ/2024 про надання правової допомоги від 09.01.2024 р. (а.с.50) за надані адвокатом послуги клієнт оплачує гонорар: за ведення справи в суді першої інстанції в розмірі 8400,00 грн., за ведення справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000,00 грн., за ведення справи в суді касаційної інстанції в розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції № @2PL592081 позивачем сплачено адвокату за його послуги 8400,00 грн. (а.с.51).

Таким чином, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, враховуючи категорію справи, яка не представляє складності, обсяги виконаної роботи є незначними, розгляд справи проведено за участі сторін, а також з урахуванням принципів пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Відповідно до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі ст. 247, ст. 293 КУпАП, керуючись ст.ст. 2, 5-11, 77, 139, 241-246, 251, 255, 286, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Визнати поважними причини пропуску строку на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення та поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділення поліції №2 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора СРПП відділу поліції №2 Бердянського районного відділу поліції ГУНП в Запорізькій області Іотова Р.І. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАБ № 709610 від 22.12.2023 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за скоєння правопорушень, передбачених ч. 5, 6 ст. 121, ч. 1, 2 ст. 126 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Стягнути з Головного управління національної поліції в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати за оплату професійної правничої допомоги в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень та за оплату судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів до третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 17 квітня 2024 року.

Суддя Д.О. Каряка