Справа № 120/19627/23
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 квітня 2024 р. Справа № 120/19627/23

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправною бездіяльністю відповідача щодо не призначення та не виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі. Зокрема, представником позивача, наголошено, що зміна місця проживання на території України не є підставою для відмовив у здійсненні такої виплати. Окрім того вказує, що диспозиція правової норми п. 1 постанови КМУ від 11.07.2023 року № 709 передбачає автоматичне продовження допомоги на проживання.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зокрема, вказав, що допомога призначається виключно особі, яка вперше звернулася. Окрім того, вказує на те, що така виплата продовжується лише у випадку, якщо особі станом на 01.08.2023 року було призначено таку допомогу, натомість позивачка таку допомогу не отримувала.

До суду 08.03.2024 року від представника позивачки надійшла заява про зміну предмету позову, яка мотивована тим, що позивачкою було отримано рішення про відмову у призначенні допомоги лише після отримання відзиву. Відтак, просить змінити предмет позову з визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не призначення допомоги на визнання протиправним та скасування від 05.08.2023 року № -2023-3, яким відмовлено у встановленні допомоги внутрішньо переміщеній особі.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає наступне.

Згідно приписів ч. 1 ст. 47 КАС України, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, законодавцем визначено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача. Зміна предмету адміністративного позову здійснюється шляхом заміни одних позовних вимог іншими, доповненням позовних вимог новими, вилученням деяких із позовних вимог, пред`явленням цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Доповнення позовних вимог новими відбувається, шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

При цьому, підставою позову є обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з відповідними позовними вимогами до відповідача. Зміна підстави адміністративного позову можлива у такі способи: 1) заміна одних фактичних чи правових підстав позову іншими; 2) доповнення фактичних чи правових підстав новими; 3) вилучення деяких із зазначених фактичних чи правових підстав.

Тобто зміна (доповнення) підстав позову - це зміна (доповнення) обставин, на яких ґрунтується вимога позивача, фактичних та/або юридичних.

Водночас, загальноприйняте тлумачення терміну/дії "зміна" передбачає зміну чого-небудь чимось іншим, перетворення чогось у дещо інше, наприклад, відносно даної ситуації, передбачає зміну (заміну) предмету позову іншим предметом, а не фактичне формування в рамках існуючого позову іншого (додаткового/нового) позову, що забезпечує при здійсненні адміністративного процесу дотримання принципу правової визначеності по відношення до всіх учасників процесу, як складової принципу верховенства права.

Тобто, під зміною предмету позову розуміється заявлення інших вимог, замість раніше визначених, при збереженні раніше існуючих підстав позову. Заявлення нових (додаткових) вимог не є зміною предмету позову, а є заявленням нових вимог, що не допускається за правилами ст. 47 КАС України.

Принагідно суд зазначає, що долучена позивачем відмова у формі листа дублює рішення відповідача.

Відтак, порівняльний аналіз предмету та підстав позову, який подано позивачем первісно за позовною заявою у даній справі, та за заявою про зміну предмету позову, дозволяє дійти висновку, що позивачем не заявлено нові позовні вимоги та не викладено нових підстав позову, а лише переформатовано прохальну частину.

Разом з тим, суд відмічає, що заява представника позивача про зміну предмету позову не містить нової позовної вимоги, яка виникла у зв`язку з іншими обставинами, а також не характеризується самостійним предметом спору та правовими підставами для звернення до суду, що вказує, що така заява підлягає задоволенню.

Окрім того, представником позивача надано не передбачений у цій категорій справ документ по суті справи, а саме, відповідь на відзив, у якій наголошено, що відповідач посилається на обставини, що не були підставою для відмови у призначенні допомоги.

Відповідачем надано заперечення, у яких він вказує, що позивачка не має права на продовження виплати допомоги, оскільки така не була їй призначена до 01.08.2023 року.

До суду надійшли додаткові пояснення від представника позивачки, у якому останній наголошує, що позивачка отримувала допомогу за попереднім місцем проживання. Окремо наголошує, що право на продовження допомоги на проживання не може пов`язуватися з умовою її призначення станом на 01.08.2023 року.

Ознайомившись з наявними матеріалами справи, суд зазначає наступне.

Позивачка є громадянкою України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Позивачка отримала статус внутрішньо переміщеної особи на підставі довідки про взяття на облік № 2603- від 12.04.2022 року, виданої центром надання адміністративним послуг Галицької міської ради та отримувала допомогу на проживання у період з квітня 2022 року по червень 2023 року.

Надалі, позивачку було взято на облік як внутрішньо переміщену особу у Вінницькій області. Вказане підтверджується довідкою про взяття на обліку від 06.06.2023 року № 503-.

04.08.2023 року позивачка звернулася за призначенням їй допомоги на проживання.

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області від 04.08.2023 року № -2023-2 позивачці відмовлено у призначенні допомоги, з огляду на те, що особа звертається за допомогою ВПО не вперше.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII встановлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно частин першої та другої статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Частиною першою статті 5 Закону № 1706-VII передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 509 (далі - Порядок № 509) довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 7 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

За приписами частини першої статті 9 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання.

20.03.2022 КМУ прийнято постанову № 332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам", якою затверджено Порядок надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 332).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 332 цей Порядок визначає механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Допомога призначається для забезпечення соціальної підтримки внутрішньо переміщених осіб із числа незахищених верств населення та стимулювання до працевлаштування внутрішньо переміщених осіб працездатного віку.

Пунктом 2 Порядку № 332 (у редакції, чинній на момент призначення позивачці виплати допомоги на проживання вперше) передбачено, що допомога надається особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя, а також території адміністративно-територіальної одиниці, де проводяться бойові дії та що визначена в переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка", затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 р. № 204.

За приписами пункту 3 Порядку № 332 допомога надається щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога виплачується за повний місяць незалежно від дати звернення за її наданням та дати припинення чи скасування воєнного стану.

Допомога внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за її наданням до 30 квітня 2022 р. включно, надається починаючи з березня 2022 року.

Станом на момент звернення до відповідача, Порядок № 332 діє у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 р. № 709.

Так, пунктом 3 цього Порядку у вищезазначеній редакції передбачено, що з 1 серпня 2023 р. допомога призначається на шість місяців на сім`ю, яка вперше звернулася за призначенням допомоги, та виплачується щомісяця одному з членів сім`ї (далі - уповноважена особа) у такому розмірі:

для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 гривень;

для інших осіб - 2000 гривень.

Допомога призначається на кожного члена сім`ї (далі - отримувач), відомості про якого включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Допомога призначається за повний місяць, у якому уповноважена особа звернулася за її наданням, незалежно від дати такого звернення.

Принагідно, суд зазначає, що постановою КМУ № 709 саме з 01.08.2023 року введено чіткі темпоральні обмеження щодо періоду виплати допомоги ВПО.

Відповідно до матеріалів справи, позивачці було припинено виплату ВПО у зв`язку зі зміною місця проживання.

Так, єдиною підставою для припинення виплати допомоги Порядок № 332 передбачав неприбуття внутрішньо переміщеної особи протягом десяти календарних днів до органу соціального захисту населення при проведенні вибіркової перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи та відсутності особи за фактичним місцем проживання/перебування. У такому разі орган соціального захисту населення приймає рішення про припинення надання допомоги на проживання з наступного місяця (п. 5 Порядку № 332).

У разі коли внутрішньо переміщена особа змінювала своє місце обліку та не отримала допомогу, на яку вона мала право, допомога призначається за останнім місцем обліку (абз. 24 п. 6 Порядку № 332).

Отже, в розумінні діючого на той час законодавства позивачка при зміні фактичного місця проживання не повинна була подавати нову заяву про надання допомоги на проживання. За відсутності підстав для припинення виплати такої допомоги, вона мала бути продовжена автоматично за останнім місцем обліку.

Подібне правове регулювання містить і у абз. 2 п. 21 Порядку № 332 у редакції постанови КМУ № 709. Вказаним положенням передбачено, що якщо отримувач змінював місце обліку та не отримав допомогу, на яку він мав право, або змінив місце обліку засобами Порталу Дія, зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія), допомога нараховується (з урахуванням коштів, отриманих за відповідний період) за останнім місцем обліку.

Окрім того, відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 28.10.2022 року, у якому наголошено, що для продовження виплат особам, які мають на це право, орган соціального захисту населення за новим місцем проживання робить запит до відповідного органу за попереднім місцем проживання. Поновлюється виплата щомісячної державної допомоги ВПО, коли особа, яка має право на таку виплату, стає на облік ВПО за місцем фактичного проживання.

При цьому, суд вказує на те, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що позивачка підпадає під виключення, чинні на час спірних правовідносин, та не належить до кола внутрішньо переміщених осіб, допомога яким не надається.

Пунктом першим постановою КМУ № 709 регламентовано, що з 1 серпня 2023 р. виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (далі - перелік територій), щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації, а також особам, у яких внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, зруйноване або непридатне для проживання житлове приміщення та яким допомогу було призначено відповідно до Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 р. № 332 "Деякі питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам" (Офіційний вісник України, 2022 р., № 26, ст. 1418), продовжується автоматично на один шестимісячний період. Виплата допомоги не продовжується особам, які:

перебувають за кордоном більш як 30 календарних днів підряд (до 30-денного періоду перебування за кордоном не включаються дні службового відрядження, оздоровлення дітей, стажування, лікування, реабілітації, що підтверджується відповідними документами, зокрема за запрошенням приймаючої сторони, а також дні перебування за кордоном з таких причин, як смерть членів сім`ї особи та її родичів, догляд за хворою дитиною віком до 18 років, перебування у закладах охорони здоров`я, судових та правоохоронних органах, у зв`язку з якими особа не за власним бажанням не могла повернутися з-за кордону та може підтвердити такі обставини документально);

відбувають покарання в місцях позбавлення волі;

були засуджені за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтями 109, 110, 111 або частинами третьою - восьмою статті 111-1 Кримінального кодексу України, або оголошені в розшук у разі отримання такої інформації про осіб структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у м. Києві державної адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради (далі - орган соціального захисту населення) від правоохоронних органів;

повернулися до покинутого місця проживання на територіях, включених до переліку територій, щодо яких не визначено дати завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

Окрім того, суд наголошує, що якщо внутрішньо переміщена особа подала заяву про надання допомоги до 1 серпня 2023 р. та мала право на її призначення, але орган соціального захисту населення її не призначив, допомога призначається і нараховується з місяця звернення з автоматичним продовженням з урахуванням вимог абзаців першого - п`ятого цього пункту.

Із вищенаведеного висновується, що позивачка отримувала допомогу ВПО та мала юридичне право на подальше її при отримання при зміні місця проживання, відтак така виплата підлягає не встановленню, а поновленню та продовженню відповідно до вимог приписів законодавства.

Натомість, відповідачем заяву позивачки розглянуто без усіх обставин справи, а саме, як призначення такої допомоги.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що відповідач формально розглянув заяву позивачки про виплату допомоги ВПО, подану у зв`язку зі зміною місця проживання.

Суд наголошує, що особа не може бути позбавлена гарантованого державою права на соціальний захист у зв`язку з бездіяльністю органів державної влади щодо не поновлення виплати.

Відтак, рішення Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної адміністрації № -2923-2 від 04.08.2023 року є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що відповідач формально розглянув заяву позивача у переміщенні до іншої військової частини за місцем проживання.

При вирішенні позовних вимог про зобов`язання відповідача продовжити допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 року у справі № 640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд наголошує, що відповідно до положень п. 22 Порядку № 332 у редакції Постанови КМУ № 709 з метою встановлення права на призначення/продовження виплати допомоги уповноваженій особі/отримувачу Мінсоцполітики передає Мінфіну відповідну інформацію для здійснення верифікації відповідно до Закону України "по верифікацію та моніторинг державних виплат"

Верифікація здійснюється шляхом перевірки інформації, наданої уповноваженою особою, з урахуванням даних, що обробляються стосовно них в інформаційно-аналітичній платформі електронної верифікації та моніторингу, на відповідність вимогам, визначеним у цьому Порядку.

Як слідує із аналізованих у цьому рішенні правових норм, розгляд рапорту про переміщення відбувається за встановленою процедурою, яка включає й уточнення даних про внутрішньо-переміщену особу та перевірку відповідних правових підстав.

Оскільки відповідач безпідставно відмовив позивачці, суд, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду, в контексті спірних правовідносин може лише зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 04.08.2023 року з урахуванням висновків суду, вказаних у цьому рішенні, за результатом чого прийняти відповідне рішення.

Підсумовуючи вищенаведене, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації (вул. Нарбута Георгія, 10, м. Вінниця, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації № -2923-2 від 04.08.2023 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги переміщеним особам на проживання.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.08.2023 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 858,88 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович