Справа № 420/1752/24
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1752/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби в особі НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) уповноваженого представника майстер-сержанта ОСОБА_2 інспектора ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Відповідача, майстер-сержанта ОСОБА_2 , інспектора ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», НОМЕР_1 прикордонного загону, Державної прикордонної служби України, які виразились в забороні перетину державного кордону України, Позивачу - ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача № 3806 від 16.12.2023 року, винесене майстер-сержанта ОСОБА_2 , інспектора ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», НОМЕР_1 прикордонного загону, Державної прикордонної служби України, про заборну ОСОБА_1 в перетині державного кордону України;

- зобов`язати Відповідача не перешкоджати ОСОБА_1 , вільно перетинати державний кордон України.

Ухвалою суду від 19.01.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків шляхом надання до суду: уточненої позовної заяви з урахуванням висновків викладених в ухвалі суду, з копією позовної заяви для відповідача.

До Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Відповідача в особі уповноваженого представника майстер-сержанта ОСОБА_2 , інспектора ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», НОМЕР_1 прикордонного загону, Державної прикордонної служби України, які виразились в забороні перетину державного кордону України, Позивачу - ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення Відповідача № 3806 від 16.12.2023 року, винесене майстер-сержантом ОСОБА_3 , інспектора ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», НОМЕР_1 прикордонного загону, Державної прикордонної служби України, про заборну ОСОБА_1 в перетині державного кордону України;

- зобов`язати Відповідача не перешкоджати ОСОБА_1 , вільно перетинати державний кордон України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на підставі наказу МОУ № 610 від 21.11.2017 року отримав тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серія НОМЕР_3 . Згідно записів внесених до посвідчення позивач 15.12.2022 року був виключений з військового обліку військовозобов`язаних. 16.12.2023 року позивач, з метою участі в підписанні господарського міжнародного договору про співпрацю і торгівлю, вирушив до м. Катовіце, республіка Польща. Позивач, був впевнений у тому, що в нього відсутні перепони у виїзді за межі України. Наявні процесуальні обмеження, накладені Лисичанським міським судом, згідно рішення Дніпровського районного суду 21.11.2023 року були скасовані. З військового обліку позивач був виключений. Ні яких законних заборон щодо виїзду за межі України, позивач не мав. Позивач, 16.12.2023 року прибув до пункту пропуску «Старокозаче». Позивач надав уповноваженому представнику відповідача, майстер-сержанту ОСОБА_4 , всі необхідні документи, а саме паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, закордонний паспорт, постанову суду, лист-запрошення від Польського підприємства ТзОВ «EKOPOL SYSTEMS». Після проведеної перевірки документів наданих позивачем, йому уповноваженою особою Державної прикордонної служби України, НОМЕР_1 прикордонного загону, інспектором ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», майстер-сержантом ОСОБА_3 , було відмовлено в перетині державного кордону України. Відмова була оформлена рішенням № 3806. Підставою для відмови у перетині кордону був ЗУ «Про порядок виїзду з України та виїзду в України громадян України» та Правила перетинання державного кордону громадянами України без конкретних посилань на пункти і статі відповідних НПА. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Також позивач посилається на те, що відповідно до відомостей внесених уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного позивача, останній виключений з військового обліку військовозобов`язаних та не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.11.2023 року, справа № 415/335/15-ц, провадження № 22-ц/803/3663/23 заборона виїзду позивача за межі України, була скасована. Таким чином, наявність у позивача відповідного статусу - виключений з військового обліку та відсутність заборони на виїзд з країни, надає йому право в умовах введення на території України військового стану, без обмежень виїжджати за межі України. Позивач звертає увагу суду на те, що згідно до п. 56 Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921, надалі за текстом - «Порядок № 921», передбачено, що про факт взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки. Таким чином, військовий квиток позивача є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Військовий квиток з відміткою про виключення з обліку є належним документом, що дає право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Ухвалою від 06.02.2024 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/1752/24 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

22.02.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що посадові особи, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску, під час надання дозволу на виїзд з України громадян України в умовах воєнного стану (прийняття рішення про відмову у перетинанні державного кордону) діють відповідно до Конституції України, вимог указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) та № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», законів України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про правовий режим воєнного стану», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, зі змінами (далі Правила), інших нормативно-правових актів. Так Указом Президента України № 64/2022 встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Проведення заходів і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану», покладено на військові формування, зокрема і Державну прикордонну службу України. З метою врегулювання питань перетинання громадянами України державного кордону України під час воєнного стану Кабінетом Міністрів України внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, якими визначено умови, за яких чоловіки громадяни України призивного віку (18 60 років), мають право на перетинання державного кордону України. Рішення про надання дозволу на перетинання державного кордону на виїзд з України (відмову у перетинанні державного кордону) приймається безпосередньо в пункті пропуску відповідно до вимог законодавства, що регламентує порядок виїзду за кордон громадян України в умовах дії на території України правового режиму воєнного стану та після вивчення документів, що підтверджують наявність (відсутність) підстав для надання такого дозволу. Відповідно до абз. 4 п. 20 гл. 5 р. ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів Державної прикордонної служби (далі ДПСУ), затвердженої наказом МВС від 19.10.15 № 1261, прикордонний наряд з «Перевірки документів» зобов`язаний: «перевіряти документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон (в`їжджають/виїжджають та перебувають на визначеній території), з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі, при цьому з`ясовувати наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (в`їзду/виїзду та перебування на визначеній території)». Також відповідно до п. 2 ПКМУ від 27.01.1995р №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено умови перетинання державного кордону України, особами, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», інші нормативно правові акти законодавства даними Правилами не передбачені.

Відповідач вказує, що з наданої до позову копії тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 від 15.12.2023 року видно, що позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних «як засуджений» (пункт 14). Відповідно до п. 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання. Позивач не надав жодних документів, які би підтверджували відбуття ним покарання чи звільнення від покарання. Про те, що надавав такі документи для проходження прикордонного контролю позивач у позові не зазначає.

Також, відповідач вказує, що у позові зазначено, що Рішення про відмову, як індивідуальний акт, повинен містити точний перелік документів, які повинен був надати позивач для перетину державного кордону України, та посилання на норму права. Це твердження, на думку відповідача, суперечить законодавству України, оскільки відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну прикордонну службу України" від 3 квітня 2003 року № 661-IV (далі Закон № 661-IV) органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Тобто, у законах № 1710-VI та № 661-IV громадянину України відмовляють у перетинанні державного кордону з двох причин: - у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту; - наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України". Вказувати у Рішенні про відмову точний перелік документів, які повинен був надати позивач для перетину державного кордону України, та посилання на норму права законодавством України не передбачено.

Крім того, відповідачем зазначено, що Рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянами України, є одноразовим і діє до усунення таких підстав.

04.03.2024 року позивачем до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву. У відповіді на відзив позивач заперечував щодо доводів відповідача, наведених у відзиві, зокрема наголошує на тому, у відповідача не було достатніх законних підстав та обґрунтованих підстав вважати, що позивач на момент перетину кордону є особою яка відбуває покарання або звільнена від покарання. Посилання відповідача на те, що відомості внесені до посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 від 15.12.2023 року про зняття з обліку як особи яка засуджена, як підстава для відмови від перетину кордону є безпідставним твердженням.

Позиція відповідача про те, що «позивач на момент проходження відповідного контролю не надав відповідачу жодних документів, які би підтверджували відбуття ним покарання чи звільнення від покарання та той факт, що відповідач не зобов`язаний вказувати у відмові конкретні причини такої відмови» не відповідає дійсності, оскільки по-перше, жодної вимоги від відповідача щодо надання додаткових документів під час проходження контроль не було заявлено, і закон не передбачає надання додаткових документів під час перетину кордону України, по-друге, у відмові не було зазначено, які саме підстави для відмови були у відповідача на момент прийняття ним рішення, що в свою чергу вказує на порушення відповідачем принципів правової визначеності під час прийняття рішення щодо позивача.

Позивач зазначає, що висновки відповідача щодо обставин судимості та відбування покарання позивачем на момент перетину кордону - є сумнівом відповідача, а отже є неспроможністю суб`єкта владних повноважень переконливо довести обґрунтованість та правомірність власного рішення щодо обставин заборони позивачу у перетині кордону. До того ж відповідні обставини, відповідачем не були зазначені у відмові, яка була оформлена на відповідному бланку.

Також, позивач вказує, що відповідач не зазначив у бланку рішення про відмову в перетинанні державного кордону, який затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 05 червня 2023 року № 457 причину (явище, подія, дія або бездіяльність, наявність або відсутність певних обставин, яке обумовлює або породжує інше явищ або наслідки) відмови, натомість зазначив підставу відмови у вигляді посилання на нормативно-правовий акт. Обставини на які посилається відповідач у своєму відзиві, жодним чином не спростовують доводів позивача, які ним були зазначені у позові, вони навпаки підтверджують незаконність прийнятого відповідачем рішення про відмову та доводять обґрунтованість доводів позивача.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України (ID - карткою) № НОМЕР_5 від 05.04.2022 року.

Відповідно до тимчасового посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_3 від 15.12.2022 року позивача 15.12.2022 року виключено з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 за пп.6 п.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як засудженого.

16.12.2023 року позивач маючи намір перетнути кордон прибув у пункт пропуску через державний кордон України «Старокозаче». Під час проходження процедури перетину кордону, позивач надав паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, закордонний паспорт, постанову суду, лист-запрошення від Польського підприємства ТзОВ «EKOPOL SYSTEMS».

Уповноваженою особою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, інспектором ПК віпс (тип А) вис. «Старокозаче», майстер-сержантом ОСОБА_3 , прийнято рішення № 3806 від 16.12.2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України, яким позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України. Підставою прийняття вказаного рішення зазначено ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.95 року.

З прийнятим рішенням позивач не погоджується, а тому звернувся до суду з метою його оскарження.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.64 Основного Закону).

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Частиною 3 статті 6 Закону №1710-VI, пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Частиною 1 статті 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (частина 2 статті 14 Закону №1710-VI).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" №3857-XII від 21.01.1994 (далі - Закон №3857-XII).

Статтею 1 Закону №3857-XII передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Частиною 1 статті 6 Закону №3857-XII, встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

При цьому, слід зауважити, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження громадян у виїзді за межі території України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.

У свою чергу, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України "Про правовий режим воєнного стану" №389-VIII від 12.05.2015 (далі - Закон №389-VIII).

Статтею 1 Закону №389-VIII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч.2 ст.1 Закону №389-VIII).

На даний момент, на території України введено указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року правовий режим воєнного стану строком на 30 діб, який указами Президента України продовжено та діє на даний час.

Пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII, встановлено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VIII.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон № 3543-XII).

Статтею 23 Закону №3543-XII передбачений перелік осіб, які підлягають відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 (далі - Правила, станом на момент спірних правовідносин) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи визначені пунктом 2-1 Правил.

Пунктом 2-6 Правил передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2 - 8 частини 3 статті 23 Закону № 3543-XII.

З аналізу вищенаведених норм Правил слідує, що на період введеного воєнного стану право на перетин державного кордону України мають, зокрема, військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2-8 частини 3 статті 23 Закону № 3543-XII.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивача виключено з військового обліку з 15.12.2022 року, відповідно до пп.6 п.6 ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-XII), як особу, що була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, про що свідчить тимчасове посвідчення військовозобов`язаного НОМЕР_3 від 15.12.2022 року.

16.12.2023 позивач виявив намір виїхати за межі України, прибув до пункту пропуску «Старокозаче», однак за наслідком розгляду наданих позивачем документів для здійснення перетину кордону уповноваженою особою відповідача було прийнято рішення від 16.12.2023 про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України з посиланням на Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.95 року.

Водночас позивач як на підставу для задоволення позовних вимог покликається на пп.2-6 Правил, якими передбачено, що крім осіб зазначених у пунктах 2-1 та 2-2, також мають право на перетин кордону у разі введення на території України надзвичайного чи воєнного стану інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Тобто, на думку позивача, він не є військовозобов`язаний у розумінні Закону №2232-XII, а тому уповноважена особа відповідача не мала права відмовляти йому у перетині кордону.

Натомість, суд не погоджується із такими твердженнями позивача та вважає за необхідне вказати, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством.

Суд зазначає, що громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, котрі відповідно до пп.6 п.6 ст.37 Закону №2232-XII підлягають виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, не входять до кола осіб, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як такі, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Факт зняття з військового обліку на підставі пп.6 п.6 ст.37 Закону №2232-XII не є підставою для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

Системний аналіз норм законодавства, що регламентують порядок здійснення військового обліку, свідчить, що документами, які посвідчують факт зняття особи з військового обліку, є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відповідною відміткою.

Водночас, суд зауважує, що військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою про зняття з обліку як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі він не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану.

Крім паспорту громадянина України для виїзду за кордон, позивач для проходження прикордонного контролю надав тільки тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою про виключення його з військового обліку відповідно до п.п.6 п.6 ст.37 Закону №2232-XII.

Суд зазначає, що законодавством визначено категорії осіб, які мають право на перетин державного кордону України у період введення на території України воєнного стану та досягли 16-річного віку, і будь-якого документа, що підтверджує його належність до однієї з цих категорій, позивач не надав.

Позивач помилково тлумачить норми законодавства, що регулюють порядок перетинання державного кордону громадянами України, і помилково пов`язує наявність права на перетин кордону з виключенням з військового обліку.

Оскільки позивач під час перетину кордону не надав документів, які б підтверджували його право на перетин кордону, суд вважає, що у спірних правовідносинах він не мав правових підстав для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

Варто зазначити, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.

Висновки суду у даній справі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 09.03.2023 року по справі №600/2520/22-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що при прийнятті рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України №3806 від 16.12.2023 року відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстав для скасування спірного рішення суд не вбачає.

Крім того, суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України, за наявності на те законних підстав.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону (в/ч НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 19.04.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва

.