Справа № 640/21632/22
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2024-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року справа № 640/21632/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Петрової О.В.;

представника відповідача-1 - Адамишина А.В.;

представника відповідача-2 - не з`явився.

Суть спору: до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області з вимогами (з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 17 січня 2024 року №5471):

- визнати протиправною бездіяльність Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України;

- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо визнання ОСОБА_1 лише громадянином РФ та невизнання ОСОБА_1 громадянином України;

- зобов`язати Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області невідкладно документувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянина України замість паспорта громадянина колишнього СРСР, виданого на його ім`я.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Маруліна Л.О.) від 12 грудня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Законом України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

14 грудня 2022 року вказаний Закон був опублікований в газеті «Голос України» №254 та набрав чинності 15 грудня 2022 року.

11 жовтня 2023 року на адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом від 29 грудня 2022 року №03-19/7698/22 «Про скерування за належністю справи» надійшли матеріали адміністративної справи №640/21632/22.

11 жовтня 2023 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Кушновій А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року прийнято адміністративну справу №640/21632/22 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Кушнової А.О; вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 11 січня 2024 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року витребувано докази у справі від відповідача та відкладено судове засідання на 25 січня 2024 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну (уточнення) позовних вимог від 16 січня 2024 року. Залучено до участі у справі №640/21632/22 співвідповідача - Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (ідентифікаційний код відсутній; адреса місцезнаходження: 02000, м. Київ, вул. Автозаводська, 25А).

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року відкладено судове засідання у зв`язку із залученням співвідповідача на 12.03.2024.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року оголошено перерву до 01 квітня 2024 року.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року оголошено перерву до 23 квітня 2024 року.

У судове засідання, призначене на 23.04.2024, з`явились представники позивача та відповідавча-1. Представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

На обґрунтування позову позивач зазначив, що він має паспорт громадянина СРСР, у якому є відомості про його постійне проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Позивач доводить, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особи, які на момент набрання чинності указаним законом (13 листопада 1991 року), проживали в Україні і не були громадянами інших держав визнаються громадянами України, а відповідно до пункту 124 розділу VI Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, такі особи за їхніми заявами в обмін на паспорт громадянина СРСР можуть бути документовані паспортом громадянина України.

Водночас відповідачі відмовляються визнати його громадянином України та документувати паспортом громадянина України.

Відповідач-1 у відзиві на позов зазначив, що позивач має громадянство іншої країни, у зв`язку з чим громадянство України може отримати на загальних підставах.

Відповідач-2 правом подати відзив на позов не скористався.

У судовому засіданні 23.04.2024 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідавча-1 проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Совєтская Гавань Хабаровського краю.

18 червня 1987 року позивач документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с. 22-28).

Наказом ректора Інституту інженерів цивільної авіації (Институт инженеров гражданской авиации имени 60-летия СССР; тепер - Національний авіаційний університет) від 05 серпня 1988 року №864 позивача як такого, що склав вступний іспит, з 01 вересня 1988 року зараховано студентом першого курсу вказаного інституту.

Відповідно до довідки Національного авіаційного університету від 29 липня 2022 року №06.32/529 ОСОБА_1 у період з 01 листопада 1988 року по 22 лютого 1994 року проживав та був зареєстрований (прописаний) у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

Паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с. 25) також містить відомості про прописку ОСОБА_1 у період з 01 листопада 1988 року по 22 лютого 1994 року в місті Києві.

21 листопада 1992 року, у період проживання позивача на території України, Виконкомом Ново-Каховської міської ради Херсонської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_1 як громадянина СРСР (а.с. 24) та повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 45).

Від указаного шлюбу позивач має дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка 07 травня 2008 року набула громадянства України (а.с. 46-47), та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України.

З паспорта громадянина СРСР серії НОМЕР_1 убачається, що 22 лютого 1994 року позивач був виписаний територіальним органом внутрішніх справ міста Києва, а 15 березня 1994 року позивач був прописаний у Совєтсько-Гаванському районі Хабаровського краю, РФ (а.с. 25).

З трудової книжки позивача судом встановлено, що в період з 15 квітня 1994 року по 11 листопада 1996 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ РФ; з 25 листопада 1996 року по 06 липня 1998 року позивач працював інженером на державному підприємстві РФ «Дальаероконтроль» (а.с. 57).

З 01 жовтня 1998 року позивач працював в Україні.

08 серпня 2002 року позивача прийнято на облік постійного місця проживання Генеральним консульством Росії в місті Одеса (а.с. 28).

25 січня 2017 року ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 (а.с. 21), відповідно до якої ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (а.с. 21). Відомості про наявність у позивача громадянства Російської Федерації також містяться у вкладенні від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане до паспорта громадянина СРСР, відповідно до якого ОСОБА_1 «является гражданином Российской Федерации на основании ст. 13 ч.1 Закона РСФСР «О гражданстве РСФСР» от 28 ноября 1991 года» (а.с. 22) та паспорті громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року № НОМЕР_4 (а.с. 95-104).

22 серпня 2022 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області та до Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявами, у яких просив документувати його паспортом громадянина України.

Листом від 09 вересня 2022 року Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області позивача повідомлено про відсутність підстав для документування його паспортом громадянина України (а.с. 17-19).

Як на підставу для відмови Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області у вказаному листі послалося на те, що ОСОБА_1 перебуває у громадянстві Російської Федерації та отримав дозвіл на імміграцію в Україну, у зв`язку з чим громадянство України може набути на умовах, установлених статтею 9 Закону України «Про громадянство України», як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України.

Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області листом від 10.09.2022 запропонував позивачеві для вирішення порушених у його заяві питань особисто звернутися з оригіналами документів до сектору громадянства Оболонського відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (а.с. 20).

Не погоджуючись з результатами розгляду його заяви, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України визначено в Законі України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до статті 1 Закону № 2235-III громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Статтею 3 «Належність до громадянства України» Закону № 2235-III передбачено, що громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Згідно із статтею 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 8 Закону № 2235-III передбачено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2235-III умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України; 2) подання: особою без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Зазначена умова не поширюється на іноземців і осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний строк перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"; 4) отримання дозволу на імміграцію; 5) володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування; 6) наявність законних джерел існування.

Отже, стаття 3 Закону № 2235-III визначає перелік осіб, які визнаються громадянами України. У значенні вказаної статті громадянами України є особи, які його набули відповідно до законів України та міжнародних договорів України, зокрема в порядку, передбаченому статтею 6 Закону № 2235-III, а також громадяни колишнього СРСР та інші особи, перелік яких установлено в пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, тобто особи, які визнаються громадянами України в силу Закону №2235-III.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є (до громадянства України належать) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також інші особи, які проживали в Україні станом на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) і не були громадянами інших держав.

Процедуру, а також перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначено в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, що затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок №215).

Пунктом 16 розділу ІІ Порядку №215 передбачено, що для перевірки належності до громадянства України особа подає заяву про перевірку належності до громадянства України, в якій у довільній формі викладає, у зв`язку з якими обставинами потребує перевірки належність до громадянства України.

Відповідно до пункту 124 розділу VI Порядку №215 особам, які мають у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, замість паспортів громадян колишнього СРСР видаються залежно від місця проживання паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, особам, які відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III вважаються громадянами України, за умови наявності у них паспорта громадянина СРСР з відомостями про прописку (постійне проживання на території України), видається паспорт громадянина України.

Як установлено судом, позивач дійсно станом на 13 листопада 1991 року постійно проживав на території України і має паспорт громадянина СРСР з відміткою про прописку, яка підтверджує факт постійного проживання позивача на території України.

Водночас, матеріали справи містять докази, а саме вкладення від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане Міністерством внутрішніх справ РФ (а.с. 22), паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року № НОМЕР_4 (а.с.95-104), посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 25 січня 2017 року (а.с. 21), якими беззаперечно підтверджується, що ОСОБА_1 має громадянство Російської Федерації і на території України перебуває як громадянин РФ.

Матеріалами справи (трудовою книжкою) також підтверджується, що позивач у період з 15 квітня 1994 року по 11 листопада 1996 року служив в органах внутрішніх справ РФ, а після цього працював на державному підприємстві, що належать до сфери управління уряду РФ (урядових служб РФ), яке здійснює контроль за польотами, що очевидно було б неможливим у випадку відсутності у позивача громадянства РФ.

У позові позивач також визнає, що він є громадянином РФ.

У контексті викладеного суд зазначає, що механізм визнання особи громадянином України за правилами (ознаками), установленими у пунктах 1-3 частини першої статті 3 Закону № 2235-III, покликаний врегулювати правовий статус колишніх громадян СРСР та інших осіб, які не були громадянами інших країн, які проживали чи опинилися і залишилися на території України після проголошення нею незалежності.

Належність вказаних осіб до громадянства України визначалася під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року. В окремих випадках цей механізм може бути застосовано і тепер, якщо особа - колишній громадянин СРСР (особа без громадянства), з тих чи інших причин не врегулювала питання свого громадянства після розпаду СРСР.

Проте вказаний механізм не може застосовуватися до громадян колишнього СРСР та інших осіб, які після розпаду СРСР не вчинили дій для встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України, натомість скористалися аналогічним чи подібним механізмом набуття/визнання громадянства в інших республіках колишнього СРСР і стали їхніми громадянами.

У розумінні Закону № 2235-III такі особи є іноземцями (громадянами інших держав) і громадянство України вони можуть набути на загальних підставах, зокрема за територіальним походженням у порядку, установленому статтею 8 Закону № 2235-III.

На користь такого висновку вказує також закріплений у статті 19 Закону № 2235-III принцип втрати громадянства України у разі добровільного набуття громадянства іншої держави.

Під дію указаного принципу не підпадають громадяни України, які громадянство іншої держави набули автоматично, за умови, що такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

У спірних правовідносинах позивач отримав документ, який підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави (РФ), а саме, паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон від 22 грудня 2021 року НОМЕР_4. При цьому та обставина, що позивач указаний документ отримав у консульстві РФ на території України і не отримував внутрішнього паспорту громадянина РФ не змінює значення закордонного паспорту РФ, як документа, що підтверджує громадянство позивача, для отримання якого позивач вчиняв активні дії.

Апелювання позивача до змісту принципу єдиного громадянства, зміст якого розкрито в пункті 1 частини першої статті 2 Закону № 2235-III, суті спірних правовідносин не змінює і не дає підстав вважати позивача громадянином України.

Дійсно, за змістом указаного принципу, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Проте позивач інститутом визнання належності до громадянства України (у порядку статті 3 Закону № 2235-III і пункту 124 розділу VI Порядку №215) до набуття ним громадянства РФ не скористався, а тому підстав для того, щоб, маючи статус громадянина РФ, позивач державою Україна визнався як громадянин України відповідно до вказаного принципу немає. Після проголошення Україною незалежності позивач не перебував у відносинах з нею як громадянин, не наполягав на зміні свого статусу. Навпаки, позивач у відносинах з державою Україна послідовно поводився як іноземець - громадянин РФ, зокрема позивач після навчання залишив Україну, звернувся до органів РФ для підтвердження громадянства РФ (що підтверджується вкладенням від 20 березня 1998 року НОМЕР_5, що видане до паспорта громадянина СРСР), вступив на службу в системі органів внутрішніх справ РФ. Після повернення на територію України позивач встав на консульський облік в Генеральному консульстві РФ в місті Одесі, а 25 січня 2017 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні.

З подібних підстав суд відхиляє посилання позивача як на підставу вважати його громадянином України наявність у нього стійких зв`язків з державою Україна, а саме наявність у позивача дружини - громадянки України, дітей - громадян України, трудового стажу з 1998 року на території України, нерухомості, сплати податків та інших зборів відповідно до законодавства в бюджет України.

Доказами, дослідженими судом, підтверджується, що народження дітей, робота в Україні та інші обставини, якими позивач обґрунтовує те, що саме в Україні знаходиться центр його життєвих інтересів, настали після набуття ним громадянства РФ. Тобто у всі ці зв`язки із державою Україна позивач послідовно вступав як громадянин РФ і до звернення у серпні 2022 року із заявою, за наслідками якої виник цей спір, свій статус як громадянина РФ у цих відносинах позивач не оспорював. Зокрема, у свідоцтві про народження сина позивача (22 серпня 2004 року) останній (позивач) записаний як громадянин РФ.

Указані обставини в сукупності безумовно підтверджують, що саме в Україні знаходиться центр життєвих інтересів позивача, проте зважаючи на те, що свого часу позивач набув громадянство РФ і на територію України в`їхав як громадянин РФ, процедура визнання належності до громадянства України на підставі пунктів 1-3 статті 3 Закону № 2235-III до позивача не застосовується.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач у значенні Закону № 2235-III не вважається громадянином України, а тому підстав для документування його паспортом громадянина України немає. Формальний підхід до вирішення спору, на якому наполягає позивач (документування його паспортом громадянина України як такого, що має паспорт громадянина СРСР з відміткою про постійне місце проживання на території України станом на 1991 рік) призведе до набуття позивачем подвійного громадянства, що чинним законодавством не передбачено.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

На виконання цих вимог позивач не довів, що відповідачі протиправно відмовилися документувати його паспортом громадянина України.

З урахуванням викладеного позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Відповідачі доказів понесення ними судових витрат не надали.

У судовому засіданні 23.04.2024 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст судового рішення складено 23.04.2024.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.