Справа № 320/2054/24
Суддя: Парненко В.С.
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2024 року № 320/2054/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

16.01.2024 до Київського окружного адміністративного суду звернувся Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі позивач) із позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2023 року № 223-23, прийняте щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власника паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018 року, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Білорусь, ОСОБА_1 , власника паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018 року, біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач відповідає умовам для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з тим, що може стати жертвою подальших переслідувань зі сторони влади. Посилається на те, що у країні походження на нього чекають політичні переслідування в умовах систематичного порушення прав людини. Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідачем було прийнято рішення від 22.12.2023 року № 223-23, прийняте щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власника паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018 року, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що Державною міграційною службою України порушено його права, а тому просить позов задовольнити.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/2054/24 передана 22.01.2024 до розгляду судді Парненко В.С.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №320/2054/24 та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, яку отримано відповідачем в системі «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

З аналізу наведених норм законодавства встановлено, що у випадку реєстрації учасника судового процесу в системі «Електронний суд», суд повідомляє вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі.

08.03.2023 до суду надійшов відзив на позову заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, адже позивач не повідомив про наявність у нього стійких політичних переконань, сформованих внаслідок особистого досвіду, життєвої позиції, світогляду безпосередньо заявника, що не дає можливості стверджувати про такі переконання як про невід??ємну складову особистості шукача захисту. А отже, приймаючи спірне рішення та відмовляючи позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ДМС не було порушено права позивача надані Законом № 3671-VI та Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року. Факти, повідомлені позивачем в ході розгляду його заяви, не можуть слугувати підтвердженням стійкості останнього у своїх переконаннях, що могло би вказувати на потенційний ризик для позивача зазнати переслідувань за ці переконання у разі його повернення до країни походження.

08.03.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погоджується із висновками відповідача у відзиві та просить позов задовольнити з підстав, наведених у позові

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження законності перебування в Україні отримав Довідку про звернення за захистом в Україні №013735 від 18.10.2021 року у зв?язку із поданням заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк дії зазначеної довідки визначено до 14.02.2024 року.

Передумовою подання даної позовної заяви є прийняття Державною міграційною службою України 22.12.2023 року Рішення № 223-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача. Повідомлення про прийняття даного рішення надійшло від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області засобами поштового зв?язку за попередньою адресою позивача: АДРЕСА_1 02.01.2024 року.

Так, 18.10.2021 року ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області було подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту разом з доданими до неї документами.

На підтвердження викладених у заяві про визнання біженцем фактів, достатніх для прийняття рішення про визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявником було пред?явлено оригінали та подано копії наступних документів:

1) Нотаріально завірену копію та переклад паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_2 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018 року;

2) Лист про направлення кримінальної справи до суду від 06.07.2021 року (мовою оригіналу);

3) Постанову про передачу кримінальної справи прокурору для направлення до суду від 20.06.2021 року;

4) Постанову про призначення судового засідання від 08.07.2021 року (мовою оригіналу);

5) Вирок суду Ленінського району м. Мінськ від 27.07.2021 року у справі №94У21 310 про визнання винуватим та притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 (мовою оригіналу).

02.01.2024 року позивачем було отримано лист від територіального органу ДМС про направлення повідомлення, додатком до якого слугувало Повідомлення № 85 від 19.12.2023 року в 1 прим. на 1 арк., яким позивача було повідомлено, що за результатом розгляду його заяви та доданих до неї документів, Державною міграційною службою було прийнято Рішення від 22. 12.2023 № 223-23 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ознайомившись із вказаними документами, позивач вважає, що прийняте рішення Державної міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 22.12.2023 № 223-23 є неправомірним та суперечить вимогам діючого законодавства з підстав, у зв`язку з чим звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає безпосередньо Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Державної міграційної служби України від 22.12.2023 року № 223-23, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, з вищевказаним рішенням органу Державної міграційної служби України суд погоджується, з огляду на таке.

ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь (РБ), на підтвердження чого надав паспорт гр. РБ для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 02.10.2018 та дійсний до 02.10.2028. Неодружений, дітей не має. Народився у м. Мінську. Останнє місце проживання - АДРЕСА_2 . Батьки проживають і працюють у м. Мінськ. Мати - завідуюча гуртожитку Білоруського державного економічного університету, батько - інженер з технічного обслуговування у мережі «Белмаркет».

Позивач має середню спеціальну освіту, закінчив Машинобудівний ліцей № 1 м. Мінськ. 3 2012 працював електромонтером з обслуговування електричного обладнання на заводі імені Вавілова, м. Мінськ. З 2013 року працював у Локомотивному депо ТЧ-1 м. Мінськ, спочатку електромонтером, помічником машиніста тепловозу, машиністом тепловозу.

ОСОБА_1 до складу політичних партій, громадських, військових, соціальних або будь-яких інших організацій на території РБ не входив.

Щодо виїзду з країни громадянської належності, заявник надав наступну інформацію: 09.06.2021 заявник був затриманий на прохідній Локомотивного депо ТЧ.1 за підозрою у злочині відповідно до частини 1 статті 368 Кримінального кодексу РБ (КК РБ). В нього вдома був проведений обшук та вилучені ноутбук та мобільний телефон. Дві доби заявник провів у слідчому ізоляторі, після чого був відпущений під підписку про невиїзд.

27.07.2021 судом Ленінського району м. Мінську заявник був визнаний винним у публічній образі Президента Республіки Білорусь відповідно до частини 1 статті 368 КК РБ та йому було присуджено покарання у вигляді обмеження волі з відбуванням покарання у виправній установі відкритого типу.

21.08.2021 заявник нелегально вибув з Білорусі та цього ж дня таємно перетнув кордон України.

18.10.2021 шукач захисту звернувся із заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (ЦМУ ДМС).

Згідно з матеріалами справи, у своїй заяві позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вважає, що присудження йому покарання відповідно до частини 1 статті 368 КК РБ є переслідуванням його особи зі сторони влади Білорусі. За словами позивача, за цих причин він був змушений покинути країну громадянської належності

Варто зазначити, що відповідно до інформації про країну походження, стаття 368 «Образа Президента Республіки Білорусь» введена в дію разом із актуальним КК РБ, тобто, з 1999 року. Крім того, нещодавно відбулось посилення відповідальності за низкою статей КК РБ, зокрема статтею 368: «Стаття 368 КК (образа Президента Республіки Білорусь) зазнала тих самих змін у частині посилення санкції з 2 років обмеження волі до 4 років обмеження волі, з 2 років позбавлення волі до 4 років позбавлення волі. Строки збільшилися і з другої частини зазначеної статті з 3 років як обмеження, і позбавлення волі до 5 років як обмеження, і позбавлення волі». Відповідно до відомої судової статистики за 368 статтею КК РБ у період між 2020 та 2022 роками було засуджено 98 осіб. Та як наголошується у відкритих джерелах, це лише відомі випадки, реальна кількість засуджених осіб значно більша.

Таким чином, засудження за дифамаційними статтями (розповсюдження принизливої інформації та/або пліток про особу, але такої, яка не містить наклепу) КК РБ значно збільшилась за останні роки, особливо з початку акцій протестів проти результатів виборів Президента РБ у серпні 2020 року.

Суд приймає до уваги доводи відповідача про те, що РБ не є унікальною країною у контексті наявності законодавчо закріпленої відповідальності за образу голови держави. Більшість країн Європи також в тому чи іншому вигляді карають за образу голови держави чи символів влади.

Таким чином, сама по собі наявність у кримінальному кодексі РБ статті, яка карає за злочин пов?язаний із образою голови держави, відповідно до європейської законодавчої практики, не вказує на наявність порушення прав людини або на політично вмотивоване переслідування.

Так, судом встановлено, що вироком Ленінського району міста Мінськ від 27 липня 2021 року позивача був притягнений до кримінальної відповідальності за політичний злочин (образа президента Республіки Білорусь). Як випливає зі змісту вироку, образа президента Республіки Білорусь була виражена в написанні негативного коментаря у месенджері «Telegram». Позивача було засуджено за коментар до обмеження волі на строк два роки.

Відповідно до пояснень позивача, останній відмовився від залучення захисника до досудового розслідування та повністю визнав свою вину. Правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення суду позивач не скористався.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пунктів 56 та 57 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов?язки та стандарти доказу в заявах біженців» (Керівництво):

« 56. Переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно із звичайним правом. Особи, які рятуються від переслідування чи покарання за такі злочини, зазвичай, не є біженцями.

Біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка ховається від правосуддя»

« 57. Вищезазначена відмінна риса, однак, іноді може бути недостатньо чітко вираженою. Насамперед, особа, винна у скоєнні злочину відповідно до звичайного права, може зазнати надмірного покарання, яке може бути рівносильним переслідуванню за змістом визначення. ».

Таким чином, згідно з матеріалами справи, позивач не повідомив саме у чому до нього полягає політичне переслідування, у ході розгляду його заяви не встановлено наявності переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками політичних переконань, раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи. Більш того, позивач не входив до складу політичних, громадських, соціальних, військових або будь-яких інших організацій, до хвилі масових протестів 2020 року не займався будь-якою публічною діяльністю; участь у акціях протесту пов?язаних з виборами Президента РБ у 2020 році не пов?язує зі своєю кримінальною справою та стверджує, що під час акцій протесту не затримувався правоохоронними органами.

Окрім того, під час співбесід позивач не повідомив про наявність у нього стійких політичних переконань, сформованих внаслідок особистого досвіду, життєвої позиції, світогляду безпосередньо заявника, що не дає можливості стверджувати про такі переконання як про невід?ємну складову особистості шукача захисту.

Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдьке або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; - серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Разом з цим, Варто згідно рішення Комітету ООН проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (CAT/C/43/D/331/2007), яке згадується у щорічному звіті «Хьюман Райте Вотч» за 2019 рік, існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека. Разом з тим, згідно з Доповіддю, доповідач ОБСЄ в контексті подій 2020 року у Білорусі, пов?язаних з президентськими виборами, радить міжнародній спільноті сприяти особам, які були змушені покинути країну, шляхом надання (тимчасового) захисту і лікування ран і травм, отриманих у результаті катувань та жорстокого поводження.

Як було зазначено вище, причини затримання позивача правоохоронними органами не пов?язані з його участю у акціях протесту.

Таким чином позивач не довів заявлені побоювання стати жертвою переслідувань з ознаками політичних переконань, серед фактів повідомлених заявником, немає таких, які б могли служити підставою для набуття ним статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.

Щодо побоювання зазнати певних переслідувань, твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Шукач захисту не зміг повідомити хто конкретно та з яких причин погрожував йому із працівників правоохоронних органів на батьківщині, не зміг назвати їх прізвища чи звання. З його слів взагалі не можна зрозуміти чи були ці особи правоохоронцями. Також, заявник не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини могли бути пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами аналізу матеріалів заяви шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Суд, з огляду на встановлені обставини та наявні в особовій справі документи, погоджується із доводами відповідача про те, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до республіки Білорусь, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними, у разі повернення до республіки Білорусь немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2023 року № 223-23, прийняте щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власника паспорта громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством закордонних справ 02.10.2018 року, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у пункті 23 Рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.

Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.