Справа № 240/15008/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася у суд з позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України (далі МЮ України) щодо не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року виходячи з базового місяця для її обчислення січень 2008 року та зобов`язання провести відповідні нарахування та виплати з урахуванням раніше виплаченої суми. Також просить зобов`язати МЮ України нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що МЮ України протиправно у період проходження служби позивачем не здійснювало нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.
Ухвалою суду від 01 червня 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
19 червня 2023 року до суду надійшов відзив, у якому МЮ України просить в задоволенні позову відмовити. Указує, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки у спірний період позивач перебувала у трудових відносинах спочатку з Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, згодом була відряджена для подальшого проходження служби до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, потім до Богунського районного сектору Житомирського міського відділу з питань пробації Центрального міжрегіонального управління. Пізніше працювала у державній установі «Центр пробації».
Ухвалою суду від 19 червня 2023 року клопотання Міністерства юстиції України про розгляд справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволено та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом осіб, які беруть участь у справі, на 27 червня 2023 року
27 червня 2023 року суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання ОСОБА_1 , замінив МЮ України на Центральне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі відповідач-1, Центральне міжрегіональне управління) та надав час для подання уточненої позовної заяви.
Ухвалою суду від 27 червня 2023 року зупинено провадження у справі до подання ОСОБА_1 уточненої позовної заяви.
03 липня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою суду від 04 липня 2023 року поновлено провадження у справі, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та установлено Центральному міжрегіональному управлінню з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
18 липня 2023 року конверт з копією зазначеної ухвали повернувся до суду з відміткою поштового відділення «пов. вибув».
Ухвалою суду від 20 липня 2023 року запропоновано ОСОБА_1 замінити Центральне міжрегіональне управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України на належного відповідача Департамент з питань виконання кримінальних покарань та у зв`язку з заміною відповідача уточнити прохальну частину позову щодо позовних вимог до нього та зупинено провадження у справі до дати отримання судом інформації про прийняте ОСОБА_1 рішення щодо заміни відповідача.
29 серпня 2023 року до суду надійшла уточнена позовна заява.
Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року поновлено провадження у справі, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, замінено неналежного відповідача Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на належного Департамент з питань виконання кримінальних покарань (далі відповідач-2, Департамент) та установлено йому строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.
10 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Департамент просить у задоволенні позову відмовити. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що є неналежним відповідачем, оскільки запис про припинення Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не внесено. Отже Центральне міжрегіональне управління є правоздатною і дієздатною юридичною особою, майнові зобов`язання якої не припинилися та не перейшли до правонаступника внаслідок прийняття рішення про її ліквідацію, позаяк перебування юридичної особи у стані припинення не є підставою для припинення її зобов`язань.
Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року зобов`язано Міністерство юстиції України надати суду протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання цієї ухвали інформацію про те, коли завершено здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Департаменту з питань виконання кримінальних покарань та коли названий Департамент розпочав свою діяльність, а також на якій стадії перебуває ліквідація Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, зокрема, але не виключено, чи діє ліквідаційна комісія та де така знаходиться та зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваної у Міністерства юстиції України інформації.
На виконання вимог ухвали суду Міністерство юстиції України подало заяву, у якій зазначає, що станом на 01 листопада 2023 року Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції перебуває в стані припинення, головою ліквідаційної комісії з ліквідації вказаного управління є ОСОБА_2 , фактичне місцезнаходження комісії: вулиця Юрія Іллєнка, 81, місто Київ.
Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року поновлено провадження у справі, залучено до участі у справі №240/1500/23 як другого відповідача Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, установлено йому строк для подання відзиву на позов протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення, копію відзиву одночасно надіслати іншим учасникам справи (докази чого надати суду).
05 грудня 2023 року до суду надійшли додаткові пояснення від Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, до яких додано особову картку ОСОБА_1 , з якої убачається проведення виплати індексації у 2016 році.
Ураховуючи вище наведене, ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, у якій просить визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, виходячи з базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення січень 2008 року, та зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань нарахувати та виплатити таку індексацію, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року уточнена позовна заява прийнята до розгляду та надано відповідачам строк для подання відзиву на позов з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог.
25 березня 2024 року до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому Департамент просить в його задоволення відмовити. Зауважує, що запис про припинення Центрального міжрегіонального управління до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не внесено, отже таке є правоздатною та дієздатною юридичною особою, майнові зобов`язання якої не припинилися та не перейшли до правонаступника внаслідок прийняття рішення про її ліквідацію, позаяк перебування юридичної особи у стані припинення, з урахуванням приписів статей 509 601, 604 609 Цивільного кодексу України, не є підставою для припинення зобов`язання. Наголошує, що внаслідок внесення змін до нормативно-правових актів, що регулюють питання нарахування та виплати індексації доходів громадян, з 01 січня 2015 року проведення індексації наростаючим підсумком та виплата фактично нарахованих сум проводиться виключно у межах бюджетних асигнувань на вказані цілі, встановлених Кабінетом Міністрів України. Діючі на сьогоднішній час обмеження на проведення нарахування та виплату індексації мають застосовуватися у чіткій відповідності з розмірами бюджетних асигнувань, оскільки такі норми є чинними та не скасовані в установленому законом порядку, а вимоги пункту 9 прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не визнані неконституційними. Як убачається з особової картки Управління ДПтСУ в Житомирській області ОСОБА_1 , останній за період з січня по грудень 2016 року індексація була виплачена. Водночас, з огляду на те, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, а такі кошти у 2017 2018 роках Центральному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції не виділялись, підстави для стягнення індексації заробітної плати за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2018 року на користь позивача, на переконання відповідача-2, відсутні. Зазначає, що вимога про нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів є передчасною, оскільки сума індексації грошового забезпечення позивачу ще не нарахована, що, відповідно до приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, є обов`язковою умовою для проведення розрахунків належної для стягнення суми. Акцентує увагу, шо роботодавцем позивача було Центральне міжрегіональне управління, яке ще не припинено як юридична особа. Натомість Департамент у цій справі не визнано ані боржником, ані процесуальним правонаступником. Отже функціональне правонаступництво Департаменту не є підставою для перекладення відповідальності за порушення трудових прав службовців Державної кримінально-виконавчої служби України, роботодавцем яких було Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, позаяк жодних дій/бездіяльності, що могли б привести до порушення прав позивача, Департаментом не вчинялось. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з Департаменту індексації за вказаний період разом та компенсацією втрати частини доходів суперечить принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності. Звертає увагу, що на виконання приписів частини 5 статті 105 Цивільного кодексу України ліквідаційною комісією Центрального міжрегіонального управління прийнято рішення про те, що строк заявлення кредиторами своїх вимог визначений до 31 березня 2020 року, про що зазначено в повідомленні про рішення щодо припинення юридичної особи, яке оприлюднене на сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Разом з тим, жодних заяв про визнання кредиторських вимог, які підлягають включенню до передавального акта в процедурі припинення юридичної особи Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, позивачем не направлялося. За таких обставин, Департамент уважає, що позивач втратила право на відшкодування Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції кредиторських вимог.
Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали суду від 13 лютого 2024 року отримана Центральним міжрегіональним управлінням 26 лютого 2024 року.
Однак, станом на дату розгляду справи відповідач-1 своїм правом на заперечення щодо заявлених позовних вимог не скористався, відзиву на позовну заяву до суду не надіслав.
Згідно частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що позивач з 09 липня 2012 року по 28 лютого 2023 року перебувала на службі у Державній кримінально-виконавчій службі, відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 .
Згідно послужного списку ОСОБА_1 з 09 липня 2012 року по 31 грудня 2016 року проходила службу в Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області. 31 грудня 2016 року була відряджена для подальшого проходження служби до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. З 01 січня 2017 року по 30 червня 2018 року проходила службу у Богунському районному секторі Житомирського міського відділу з питань пробації Центрального МРУ. З 01 липня 2018 року по 11 травня 2020 року проходила службу у секторі ювенальній пробації м. Житомира Корольовського районного відділу філії Держаної установи «Центр пробації» у Житомирській області, а з 12 травня 2020 року по 28 лютого 2023 року у секторі ювенальній пробації м. Житомира філії Держаної установи «Центр пробації» у Житомирській області.
При звільненні з внутрішньої служби позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року виходячи з базового місяця для її обчислення січень 2008 року.
Уважаючи такі дії протиправними, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-IV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2713-IV).
Частиною 1 статті 6 цього Закону закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до положень статті 14 Закону України №2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі працівники кримінально-виконавчої служби).
Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Частиною 2 статті 23 Закону України №2713-IV передбачено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Відповідно до пункту 1.2 розділу І Інструкції №222 вона розроблена відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», постанов Кабінету Міністрів України «Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні» від 14 вересня 1991 року №197, «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року №393, «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» від 15 червня 1994 року №414, «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» від 11 серпня 1995 року №648, «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій» від 7 лютого 2001 року №104, «Про встановлення надбавок до посадових окладів державних експертів з питань таємниць» від 4 квітня 2001 року №325 та «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 7 листопада 2007 року №1294.
Згідно з пунктом 1.4 названого розділу грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового
окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1282-ХІІ).
Статтею 2 Закону України № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статей 4, 6 згаданого Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 8 Закону України №1282-ХІІ перегляд розмірів державних соціальних гарантій та гарантій оплати праці відповідно до умов, визначених цим Законом, здійснюється уповноваженими на це органами протягом місяця, у якому виникли підстави для перегляду.
За наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок № 1078).
Згідно з пунктом 11 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За змістом пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Пунктом 5 Порядку № 1078 закріплено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Згідно з пунктом 102 Порядку № 1078 для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Пунктом 14 Порядку № 1078 визначено, що роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.
З вище викладеного слідує, що індексація оплати праці (грошового забезпечення) є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, які мають систематичний (щомісячний) характер.
За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, проведення якої не залежить від волевиявлення роботодавців чи працівників.
Згідно положень Закону України № 1282-XII та пункту 11 Порядку № 1078 додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.
Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.
Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 825/874/17.
Щодо позовних вимог, які стосуються не проведення нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд зазначає таке.
У відповідний період пункт 102 Порядку № 1078 передбачав, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
Пункт 5 Порядку № 1078 у відповідний період передбачав:
у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків (абзац перший);
обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення (абзац другий);
сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу (абзац третій);
якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу (абзац четвертий);
у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру (абзац п`ятий).
З викладеного слідує, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, як помилково вважає відповідач.
На час виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів Державної кримінально-виконавчої служби здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року № 1294 (далі Постанова № 1294).
Пунктом 13 цієї Постанови визначено, що остання набирає чинність з 01 січня 2008 року.
Постанова № 1294 діяла до дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі Постанова №704), якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, які використовуються для розрахунку грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів Державної кримінально-виконавчої служби, а саме до 01 березня 2018 року.

Проаналізувавши Постанову № 1294 в період її дії з 01 січня 2008 року до 28 лютого 2018 року, суд убачає незмінність розмірів посадових окладів військовослужбовців.

Доказів протилежного відповідачі суду не надали.

Порядок № 1078 пов`язує обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації зі зміною окладів (тарифних ставок), тому базовий місяць індексації грошового забезпечення (заробітної плати) змінюється виключно у разі підвищення посадових окладів (тарифних ставок).

Станом на момент виникнення спірних правовідносин тарифні ставки (оклади) військовослужбовців обчислювалися відповідно до Постанови № 1294, яка набрала чинності 01 січня 2008 року.

Зміна тарифних ставок (окладів) військовослужбовців відбулась лише з 01 березня 2018 року у зв`язку з набранням чинності Постановою № 704, якою затверджено нову схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення позивача за період з 16 вересня 2016 року по 01 березня 2018 року підлягає обчисленню з урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, тобто січня 2008 року.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21, від 27 червня 2022 року у справі №420/5976/20.

Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2022 року справа № 400/426/21 зазначив, що вирішення питання щодо визначення базового місяця, який належить застосувати при обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача.

Рішення суб`єкта владних повноважень, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, за результатами розгляду цієї справи, з метою забезпечення ефективного правового захисту прав та інтересів позивача, та з метою недопущення необхідності наступного звернення до суду з позовом щодо перерахунку індексації у певному відсотковому розмірі, в межах розгляду цієї справи необхідно надати відповідь (дослідити питання) щодо базового місяця для нарахування спірної індексації за період 16 вересня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Аналогічна позиція викладена у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі №380/11396/21.

Суд уважає необґрунтованими доводи відповідача-2 про передчасність позовних вимог щодо зобов`язання здійснити нарахування індексації із установленням для обчислення індексації місяця підвищення тарифної ставки (окладу) січень 2008 року, посилаючись на те, що роботодавець жодних дій по фактичному нарахуванню певного розміру індексації не здійснив, а тому відсутній спір стосовно визначення такого місяця.

Суд звертає увагу на практику Верховного Суду, відповідно до якої повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101 відсоток по 01 січня 2016 року та в розмірі 103 відсотки з 01 січня 2016 року. Отже, у разі настання визначених законодавством умов роботодавець зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а, від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21, від 20 квітня 2022 року у справі №420/3593/20, від 09 червня 2022 року у справі №600/524/21-а, від 12 жовтня 2023 року у справі № 560/5132/21.

За таких обставин суд уважає протиправними дії роботодавця, які полягають в ухиленні від виконання покладених на нього законодавством обов`язків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року, а тому позов у відповідній частині підлягає задоволенню.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов`язання провести нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації, суд зауважує на таке.

Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон України № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону України № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону України № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу норм Закону України №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Системний аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою грошового забезпечення та у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства.

Використане у статті 3 Закону України №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 3 Закону України №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17.

Колегія суддів Верховного Суду, розглядаючи справу №240/11882/19, вказала, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018 року, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 12 січня 2018 року. Так, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Такий висновок суду касаційної інстанції підтриманий у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі №240/6583/20.

Як убачається з наведених вище приписів нормативно-правових актів, обов`язок по нарахуванню і виплаті індексації грошового забезпечення, так само як і компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати працівнику покладено саме на роботодавця.

Згідно наданих суду копій трудової книжки та послужного списку, ОСОБА_1 з 01 січня по 31 грудня 2016 року працювала в Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області.

Відповідно інформації, яка міститься відповідь № 552610 від 19 квітня 2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 30 липня 2020 року внесено запис про припинення Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області.

18 травня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» №348, якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби за переліком згідно з додатком 1 та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації за переліком згідно з додатком 2.

Згідно пункту 3 названої постанови територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до утворення міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, а міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються, зокрема, Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Київ) управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області; управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області; управління Державної пенітенціарної служби в Черкаській області; управління Державної пенітенціарної служби в Чернігівській області.

Отже наведеними положеннями постанови Уряду передбачено, що новоутворені міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, що ліквідуються.

Будь-яких застережень щодо обмеження правонаступництва постанова Кабінету Міністрів України не містить.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником ліквідованого управління Державної пенітенціарної служби в Житомирській області.

Відповідно інформації, яка міститься відповідь № 552630 від 19 квітня 2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 31 січня 2020 року внесено запис про перебування Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції у стані припинення.

Запис про припинення зазначеної юридичної особи до реєстру не внесений.

Згідно приписів частини 5 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням відповідача-2 про те, що до внесення запису про припинення відповідача-1 правові підстави для покладення на відповідача-2 обов`язку нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення позивача та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати працівнику відсутні.

При цьому, на обґрунтування твердження про ліквідацію відповідача-1 позивач не надала суду жодних доказів. Натомість суд з власної ініціативи отримав докази протилежного.

Твердження відповідача-2 про те, що позивач втратила право на відшкодування Центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції кредиторських вимог, оскільки в межах визначеного ліквідаційною комісіє строку не заявила такі, суд уважає помилковим.

Згідно приписів частини 4 статті 112 Цивільного кодексу України вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що строк заявлення вимог кредиторів не обмежений визначеним ліквідаційною комісією строком. Натомість законодавець передбачив, що такі вимоги можуть бути задоволенні тільки після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд уважає, що позивач довела обставини протиправності дій відповідача-1 щодо не проведення нарахування та недоплати індексації за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року, що обумовлює ухвалення рішення про зобов`язання відповідача-1 провести нарахування та виплату такої індексації та компенсації втрати доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати. Натомість відповідач-1 в цій частині не довів правомірність своїх дій, а отже діяв нерозсудливо та у спосіб, що не передбачений нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини.

З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов містить декілька вимог (дві) немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16 червня 2020 року у справі №620/1116/20.

Таким чином поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає вся сума сплаченого судового збору.

З огляду на те, що виникнення спірних правовідносини обумовлено протиправністю дій саме Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, суд приходить до висновку, що вся сума судового збору підлягає стягненню з останнього.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати індексації.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис