Справа № 340/950/24
Суддя: С.В. ДЕГТЯРЬОВА
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/950/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження (письмового провадження) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2023 р. по 30.11.2023 р. включно;

- зобов`язати нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2023 р. по 30.11.2023 р. включно за КВЕД 2112 "Грошове забезпечення військовослужбовців".

Ухвалою судді від 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с.16-17).

Позов мотивовано тим, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира від 21 серпня 2023 року №235 виключений зі списків особового складу. Станом на день виключення його із списків особового складу не було проведено усіх розрахунків, зокрема: не виплачена заробітна плата та надбавка за виконання особливо важливих завдань.

Остаточний розрахунок з позивачем проведений 30.11.2023 року, а тому він вважає наявними підстави для нарахування середнього заробітку з час затримки розрахунку при звільненні.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову (а.с.22-23). Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог, вказує, що повний розрахунок з молодшим лейтенантом ОСОБА_1 на день звільнення військова частина не мала можливості провести у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 була надана довідка про участь у бойових завданнях лише 26.10.2023 року. Через це нарахувати і виплатити грошові кошти ОСОБА_1 стало можливим лише в листопаді 2023 року.

Розглянувши справу в порядку спрощеного (письмового) провадження за наявними матеріалами, суд установив такі обставини та дійшов до таких висновків.

ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді командира навчального взводу - викладача навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_4 та наказом командира від 21 серпня 2023 року №235 виключений зі списків особового складу. При звільненні розрахунок з ним повністю проведений не був (а.с.9).

Судом встановлено, що 30.11.2023 з позивачем було проведено повний розрахунок (а.с.11).

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 1 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що даним кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судовим розглядом встановлено, що позивачу 30 листопада 2023 року була виплачена заробітна плата та надбавка за виконання особливо важливих завдань, а виключений він зі списків особового складу 21 серпня 2023 року.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас, статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012 визначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу.

Судом встановлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд у постанові від 04.09.2020 у справі № 120/2005/19-а зазначив про те, що статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 8 вказаного порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про нараховані суми грошового забезпечення позивачу від 06.03.2024 р. слідує, що останніми 2 місяцями, що передували його звільненню є:

- червень 2023 рік складає 15409,31 грн;

- липень 2023 рік складає 24330,50 грн;

Всього 39739,81 грн. (а.с.25).

З огляду на наведене, середньоденна заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 794,80 грн. = (15409,31 + 24330,50) : 50 днів.

Також суд звертає увагу на той факт, що служба позивачем припинена 21 серпня 2023 року, а повний розрахунок проведений 30 листопада 2023 року.

Так, період за який належить нарахувати середній заробіток з 21 серпня 2023 року по 30 листопада 2023 року (11 + 30 + 31 + 30) складає 102 дні, що в грошовому еквіваленті становить 81069,60 грн. (102 дні х 794,80 грн.).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 р. у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 р. у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд вважає, що в порівнянні із виплаченою з порушенням строків позивачу сумою заробітку у розмірі 11438,71 грн., розрахована вище сума 81069,60 грн. середнього заробітку не є співмірною із сумою заборгованості, а тому суд вважає що компенсація в тотожному розмірі із сумою заборгованості є належною в розумінні позиції Великої Палати Верховного Суду.

Додатково слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, на переконання суду, належним способом захисту в даному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, є саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11438,71 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2023 р. по 30.11.2023 р. включно.

Стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2023 р. по 30.11.2023 р. у розмірі 11438,71 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду С.В. ДЕГТЯРЬОВА