Справа № 320/22315/23
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2024 року м. Київ № 320/22315/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенка О.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд:

визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління ДПС у м. Києві № 328-0 від 23.03.2023 Про звільнення ОСОБА_1 ;

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління- начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві з 24.03.2023;

стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 100000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.) моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що виконуючи вимогу в.о. начальника ГУ ДПС у м. Києві про звільнення, висловлену у доволі грубій формі, позивач почуваючи себе пригніченим, перебуваючи у вкрай незадовільному емоційному стані, був змушений власноручно скласти і подати заяву про звільнення за угодою сторін. При цьому, позивач вказує на те, що реальної згоди на звільнення не надавав, і як йдучи цього дня на роботу, так і заходячи у кабінет керівника ГУ ДПС у м. Києві, наміру звільнитись з роботи він не мав. Позивач наполягає, що підписання заяви про звільнення за угодою сторін відбулось без досягнення відповідної домовленості з керівником ГУ ДПС у м. Києві (і навіть без обговорення цього питання), виключно внаслідок здійснення протиправного тиску. Також, у цей період 23.03.2023 у м. Києві тривала повітряна тривога, проте позивачу не було забезпечено можливість пройти в укриття, адже будівля в будь-який момент могла бути уражена ворожою ракетою, клопотання було проігнороване, що стало додатковою причиною, яка змусила ОСОБА_1 виконати протиправну вимогу.

Вийшовши із кабінету керівника, позивач відчув стрімке погіршення як свого фізичного, так і психологічного стану, однак протягом найближчих годин зміг себе опанувати, проаналізувати зміст розмови, і вчергове переконавшись у безпідставності висунутої йому вимоги дійшов висновку про необхідність відкликати подану ним заяву про звільнення, яка була написана під тиском, без будь-якого його на те волевиявлення. У зв`язку з цим, того ж дня позивачем було власноруч складено і подано до ГУ ДПС у м. Києві заяву про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін, після чого, з огляду на незадовільні відчуття в області серця та запаморочення в голові, він звернувся за наданням медичної допомоги. Позивач вважає, що його звільнення відбулось протиправно, що має наслідком визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, внаслідок спричинених моральних страждань примусом щодо підписання заяви про звільнення і погіршення самопочуття, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між наказом відповідача, звільненням позивача із займаної посади та тимчасовою втратою ним працездатності, позивач вважає, що має право просити морального відшкодування, оціненого у грошовому виразі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2023 відкрито провадження к справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження).

24.07.2023 до суду від Головного управління ДПС у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача вказав на те, що передбачена п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» угода сторін є самостійною підставою припинення державної служби, яка відрізняється від звільнення за бажанням державного службовця та з ініціативи суб`єкта призначення тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Водночас, приписами КЗпП для роботодавця не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін, при цьому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це суб`єкта призначення і державного службовця.

Відповідач вважає, що позивач не навів жодних конкретних обставин, які б давали підстави для висновку про те, що йому зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви на звільнення за угодою сторін. Повідомлено, що відносно позивача не було вчинено будь-якого тиску суб`єктом призначення з метою примушування написання заяви на звільнення за угодою сторін. Крім того, пов`язування позивачем подання заяви на звільнення та встановлення діагнозу гіпертонічний криз є безпідставним, оскільки, сам факт написання заяви, міг призвести позивача до його підвищеного емоційно-психологічного стану, як наслідок збільшення артеріального тиску, що не можна вважати наслідком примусу до написання заяви на звільнення за угодою сторін. З урахуванням наведеного, ГУ ДПС у м. Києві вважає, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про державну службу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2023 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та виклик свідків відмовлено.

На поданий відповідачем відзив на позовну заяву, позивачем надана відповідь на відзив, в якій вказано на безпідставності покладених відповідачем в основу відзиву доводів, крім цього, зауважено на тому, що дії позивача є послідовними та переконливо свідчать про те, що він не мав наміру звільнятись з роботи і всіляко намагався оскаржити протиправні дії відповідача. Крім того, винесення наказу про звільнення відбулось до реєстрації складеної ним заяви про звільнення, без наявності погодження.

24.07.2023 ГУ ДПС у м. Києві заявлено про залишення позову без розгляду на підставі п. п. 3 п. 1 ст. 240 КАС України, адже ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі № 320/15208/23 було повернуто позовну заяву (аналогічну), у свою чергу, позивачем було подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу та Шостим апеляційним адміністративним судом було витребувано матеріали справи.

24.08.2023 стороною позивача подано клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку експерта від 17.08.2023.

12.09.2023 до суду від сторони відповідача надійшли додаткові пояснення щодо наданого позивачем до суду висновку експерта.

У частині заявленого ГУ ДПС у м. Києві клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. п. 3 п. 1 ст. 240 КАС України, яке обґрунтовано тим, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 у справі № 320/15208/23 було повернуто позовну заяву (аналогічну), у свою чергу, позивачем було подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу та Шостим апеляційним адміністративним судом було витребувано матеріали справи, суд вважає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки провадження у справі № 320/15208/23 відкрито не було (як і апеляційного на ухвалу про повернення), водночас, до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла заява від 31.07.2023 позивача про відкликання апеляційної скарги, з огляду на що спір у даній справі має бути розглянутий по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював на публічній службі, а саме на посаді заступника начальника управління-начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві.

23.03.2023 позивачем було подано заяву про звільнення із займаної посади з 24.03.2023 за угодою сторін.

Відповідно до наказу ГУ ДПС у м. Києві № 328-0 від 23.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено 24.03.2023 з посади заступника начальника управління - начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві, за угодою сторін, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.03.2023 та листа-погодження ДПС України від 23.03.2023 № 6244/7/99-00-07-03-01-07.

Листом ДПС України від 23.03.2023 № 6244/7/99-00-07-03-01-07 погоджено звільнення ОСОБА_1

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Пунктом 6 ч. 1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відносини, які виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припинення регулює Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно норм ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» визначено, що державна служба припиняється: за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

За змістом ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

У даному випадку, до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби. Загальні підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Тож, з наведеного слідує, що основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін, та строк, з якого договір припиняється. Дійсно, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, водночас, вказуючи на відсутність волевиявлення вже після звільнення, особа має не просто вказати на відсутність воловиявлення, але й обґрунтувати такі доводи та надати докази на підтвердження цьому.

Позивачем зазначено, що у перші дні роботи в.о. начальника ГУ ДПС у м. Києві Марини Юріївни Твердохлєб, остання пред`явила до позивача вимогу щодо негайного складання і передачі особисто їй підписаної заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін, водночас, реальної згоди на звільнення позивач не надавав, проте був у пригніченому, незадовільному емоційному стані, внаслідок здійснення на нього тиску.

Однак, матеріали справи вказують на те, що позивачем 23.03.2023 було подано власноручно написану заяву про звільнення із займаної посади з 24.03.2023 за угодою сторін.

Відповідно до наказу ГУ ДПС у м. Києві № 328-0 від 23.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено 24.03.2023 з посади заступника началььника управління - начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві, за угодою сторін, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.03.2023 та листа-погодження ДПС України від 23.03.2023 № 6244/7/99-00-07-03-01-07.

Листом ДПС України від 23.03.2023 № 6244/7/99-00-07-03-01-07 погоджено звільнення ОСОБА_1 .

Суд наголошує на тому, що передбачена п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» угода сторін, є самостійною підставою припинення державної служби, яка відрізняється від звільнення за бажанням державного службовця та з ініціативи суб`єкта призначення, тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У даному випадку, позивачем було подано заяву про відкликання заяви від 23.03.2023 на звільнення за угодою сторін.

ГУ ДПС у м. Києві надано відповідь на заяву про відкликання заяви від 23.03.2023 на звільнення за угодою сторін від 28.03.2023 № 6428/К/26-15-11-00-16, в якій зазначено, що приписами чинного законодавства не передбачено обов`язок прийняття заяви про відкликання заяви на звільнення за угодою сторін.

Суд вважає, що приписами Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України для суб`єкта призначення не передбачено саме обов`язку прийняття відкликання державним службовцем своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Якщо суб`єкт призначення і державний службовець домовилися про певну дату припинення державної служби, державний службовець не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можливо лише за взаємною згодою про це суб`єкта призначення і державного службовця. Угода сторін є самостійною підставою для припинення державної служби, яка обумовлена спільним волевиявленням, як державного службовця, так і суб`єкта призначення.

Тож, анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це суб`єкта призначення і державного службовця.

Щодо покладених в основу позовної заяви чисельних доводів, суд констатує, що позивач не навів та не довів жодних конкретних обставин, які б давали підстави для висновку про те, що йому зі сторони суб`єкта призначення були висловлені будь-які погрози чи вчинені інші дії, які б могли реально вплинути на його волевиявлення щодо написання заяви на звільнення за угодою сторін. Доказів вчинення щодо позивача тиску суб`єктом призначення з метою примушування написання ним заяви на звільнення за угодою сторін, матеріали справи не містять. На переконання суду, у разі вчинення на нього тиску з боку керівництва, останній не мав власноручно писати заяву на звільнення, а відразу реагувати відповідно до обстановки що склалась, зокрема, звернення до керівництва, профспілкової організації, звернення до правоохоронних органів тощо.

Законом України «Про державну службу» передбачений механізм реагування державних службовців на спроби вплинути на їх діяльність, у зв`язку з чим, звільнення під тиском не може обґрунтовуватися загальним посиланням на некоректну поведінку керівництва, у випадку, якщо така мала місце.

Також, позивач зазначає про те, що після подання ним заяви про відкликання заяви про звільнення із займаної посади з 24.03.2023 за угодою сторін, звернувся до медичного закладу, оскільки відчував незадовільні відчуття в області серця, запаморочення в голові, а згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданого Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва 23.03.2023, у позивача був діагностований гіпертонічний криз, водночас, пов`язування позивачем подання заяви на звільнення та встановлення діагнозу є необґрунтованими, оскільки, медична документація вказує на стан його здоров`я, при цьому, даних про наявність причинно-наслідкового зв`язку між станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок написання заяви на звільнення у цій медичній документації не наведено, а доказів, які давали б суду можливість покласти їх в основу рішення, позивач не надав, а судом не встановлено.

Крім того, позивачем зазначено, що він просив пройти в укриття під час повітряної тривоги з метою уникнення небезпеки, проте таке прохання було проігноровано, водночас, відповідно до пункту 1.6 Протоколу апаратної наради ГУ ДПС у м. Києві від 22.12.2022 № 14-п за дорученням керівництва ГУ ДПС у м. Києві, взяв під особистий контроль та зобов`язаний був забезпечити неухильне додержання підпорядкованими працівниками вимог Порядку евакуації співробітників ГУ ДПС у м. Києві у разі надходження сигналу «Повітряна

тривога», затвердженого 14.04.2022, термін - постійно. Відповідно до Порядку евакуації співробітників ГУ ДПС у м. Києві у разі надходження сигналу «Повітряна тривога», затвердженого 14.04.2022, у разі надходження сигналу «Повітряна тривога» керівники повинні повторно інформувати підлеглих працівників, які перебувають в кабінеті (на поверсі) про необхідність евакуації. Вищенаведене, продубльовано також Інструкцією для співробітників ГУ ДПС у м. Києві порядку дій в умовах надзвичайних ситуацій воєнного стану, яка затверджена наказом ГУ ДПС у м. Києві від 24.01.2023 № 53. Таким чином, ГУ ДПС у м. Києві розроблено план реагування на сигнал «Повітряна тривога», який повинен неухильно виконуватись керівниками структурних підрозділів ГУ ДПС у м. Києві, окрім обов`язку евакуації самого керівника, на нього покладено обов`язок також із сповіщення та слідкування за евакуацією підлеглих працівників. Позивачем не наведено жодних доказів відносно того, що йому було заборонено пройти в укриття під час повітряної тривоги.

На думку суду, посилання позивача на непослідовну та невчасну реєстрацію в ІКС (системі документообігу) документів (спочатку наказ на звільнення, а потім заява про звільнення), є внутрішньою організацією робочого процесу в ГУ ДПС у м. Києві та не впливає на спірні правовідносини, та не свідчить про те, що відповідачем під час звільнення не було дотримано порядок звільнення позивача, при цьому, що погодження, яке є підставою для звільнення позивача за згодою сторін, на момент винесення спірного наказу було наявне, а порушення хронології його реєстрації в ІКС, не має значення для справи.

Щодо доводів позивача про те, що з моменту призначення нового керівника ГУ ДПС у м. Києві, за власним бажанням подали заяви про звільнення значна кількість працівників, суд зазначає, що вказане не може бути покладено в основу висновку про протиправність звільнення позивача, крім того, подання працівниками заяв про звільнення є робочим плинним процесом, оскільки працівники як звільняються так і приймаються на роботу.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про державну службу, тому належних, передбачених законом та достатніх підстав для визнання протиправним та скасувати наказу Головного управління ДПС у м. Києві № 328-0 від 23 березня 2023 р. Про звільнення ОСОБА_1 немає.

Оскільки суд за наслідком розгляду даного спору дійшов висновку про законність оскаржуваного наказу про звільнення, як похідні, не підлягають задоволенню позовні вимоги про поновлення на посаді заступника начальника управління-начальника відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві, стягнення з Головного управління ДПС у м. Києві середного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

У частині наданого до суду висновка експерта № 10193 від 17.08.2023 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, яким встановлено, що ситуація, що досліджується за справою (звільнення із посади за обставин, описаних у позовній заяві), є психотравмувальною для ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода), можливий грошовий еквівалент компенсації за завдані страджання становить 36 мінімальних заробітних плат, суд зазначає, що у даній справі судом не встановлено протиправності звільнення позивача з посади, що мало б наслідком вирішення питання про стягнення моральної шкоди, крім того, висновок експерта не може містити та досліджувати питання законності/незаконності звільнення з посади, що є предметом судового розгляду.

Суд вважає, що доводи позовної заяви ґрунтуються на припущеннях, суб`єктивних твердженнях позивача, які не знаходять документального та фактичного підтвердження.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що доводи та твердження позивача, не підтверджують факту порушення відповідачем процедури звільнення чи порушення прав позивача, з огляду на що, позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.