Справа № 520/26506/23
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.

19 квітня 2024 р. Справа № 520/26506/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області, Управління Державної казначейської служби України в Шевченківському районі м. Харкова про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В с т а н о в и в:

21.09.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з бюджету держави на його користь кошти в сумі 325 000 грн. шляхом безумовного списання, з держави Україна в рахунок матеріальної (майнової) та моральної шкоди, спричиненої органом виконавчої влади - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган).

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відмова ГУ ПФУ в Харківській області у виплаті йому заборгованості його пенсійного забезпечення порушує його, як громадянина України, майнове право, оскільки кошти, що отримуються громадянином України в якості пенсійного забезпечення є майном громадянина України. І таким чином невиплата даних коштів і неможливість розпоряджатися ними на власний розсуд довгий проміжок часу привела до наявності майнової (матеріальної) шкоди, яка була йому завдана органом виконавчої державної влади, яким є ГУ ПФУ в Харківській області.

Також позивач зазначає, що незаконними діями пенсійного органу, що полягали в регулярній невиплаті частини пенсійного забезпечення, що належить йому згідно діючого законодавства та відмові у виплаті вказаної суми уже після винесення та вступу в законну силу рішення суду, йому нанесено моральну шкоду, яка полягає в порушенні його поняття про соціальну справедливість та демократичні засади державного устрою, а також розумінні того факту, що його матеріальне забезпечення (пенсія), яку він отримую у зв`язку з багатолітньою службою на стражі Закону незаконно зменшена вдвоє на протязі великого проміжку часу та його матеріальний стан погіршено таким чином і без звернення до суду неможливо досягти справедливого відношення до працівників, які охороняли Закон і порядок в державі.

Крім того, позивач зазначає, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі. Якщо законом чи іншим нормативним актом передбачено, що шкода відшкодовується державою, то поряд з відповідним органом, який спричинив шкоду повинен бути притягнутий як відповідач, орган Державного казначейства України.

ГУ ПФУ в Харківській області та Управління Державної казначейської служби України в Шеченківському районі м. Харкова правом подання відзиву на позов не скористались..

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 року (справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження) відмовлено у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 .

Судове рішення вмотивовано тим, що матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки). Відсутність виплати позивачу перерахованої пенсії не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення таких грошових коштів з боржника в порядку виконання судового рішення (відомості про закінчення відповідного зведеного виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні).

Крім того суд зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю пенсійного органу та моральною шкодою.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову у повному обсязі.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позову. Крім того, позивач зазначає, що він звернувся до суду з позовом про відшкодування державою матеріальної та моральної шкоди, завданої органами державної влади, а не з позовом про невиконання рішення суду, про який зазначає в своєму рішенні суд першої інстанції, посилаючись на те, що не вичерпані всі можливості для виконання рішення, оскільки в його позові мова не йде про невиконання рішення суду, тому наполягання на тому, що не вичерпані всі можливості виконання рішення - є недоречним в рішенні суду першої інстанції, що вказує на не розуміння судом першої інстанції суті заявленого позову. Крім того, позивач звернув увагу, що без залежності від терміну невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду пенсійним органом по даному позову, матеріальна та моральна шкода вже спричинена мені наразі з моменту вступу вказаного рішення в законну силу і визнання незаконними дій (бездіяльності) ГУ ПФУ в Харківській області щодо виплати йому пенсійного забезпечення в розмірі, згідно діючого законодавства України по його заяві. Даний рішенням пенсійний орган зобов`язано начислити та виплатити заборгованість його пенсійного забезпечення, що утворилась в результаті незаконних дій відповідача.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надходили, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 року по справі № 520/2463/22, що набрало законної сили 17.09.2022 року, задоволено вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 24-29).

Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2019 року, викладене у листі № 16839-26867/М-02/8-2000/21 від 13.12.2021 року.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснити з 01.12.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області» № 100/33623 (вих. № 33/41-2794) від 29.07.2021 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

07.10.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою, якою просив перерахувати його пенсію, видати довідку з перерахунку та виплатити заборгованість по пенсії з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 20).

За результатами розгляду звернення позивач від 07.10.2022 року, пенсійний орган повідомив ОСОБА_1 про те, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 року по справі № 520/2463/22 головним управління здійснено перерахунок пенсії. З 01.12.2022 року пенсія буде виплачуватися з урахуванням рішення суду. Різниця в пенсії, обчислена за рішенням суду за період з 01.12.2019 року по 30.11.2022 року, буде виплачена в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. З результатами перерахунку пенсії він має можливість ознайомитись на сайті Portal.pfu.gou.ua, переглянувши складові пенсії в особистому кабінеті (а.с. 21).

Відповідно до розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою ОСОБА_1 № , за період з грудня 2019 року до листопада 2022 року сума доплати склала 174 752,12 грн. (а.с. 23)

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що ст. 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Приписами ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. ст. 1173, 1174 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Позивач вважає, що йому причинено матеріальну (майнову) шкоду, яка складається з недоотриманої з 2019 року пенсії, що з урахуванням індексу інфляції складає : 253 650 грн.

Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику (в тому числі збитки).

Відповідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

З огляду на наведені норми законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому матеріальної шкоди діями та бездіяльністю ГУ ПФУ в Харківській області та відповідно не доведено причинно-наслідкового зв`язку отримання матеріальних збитків і протиправним діянням заподіювача належними, достатніми та допустимими доказами, а тому вказані вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 грн. позивач пов`язує з незаконними діями пенсійного органу, що полягали в регулярній невиплаті частини пенсійного забезпечення та відмові у виплаті суми пенсії уже після набрання рішенням суду законної сили, що спричинило позивачу моральні страждання у вигляді порушення його поняття про соціальну справедливість та демократичні засади державного устрою, а також розумінні того факту, що його матеріальне забезпечення (пенсія), які він отримує у зв`язку з багатолітньою службою на стражі Закону незаконно зменшена вдвоє на протязі великого проміжку часу та його матеріальний стан погіршено і без звернення до суду неможливо досягти справедливого відношення до працівників, які охороняли Закон і порядок в державі.

Однак вищевказані аргументи не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки не доводять, що порушення мали наслідки, які досягли рівня страждань чи приниження.

Крім того колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на наявність у нього неврологічного захворювання правової руки та лікування від даного захворювання в період з 2019 року по теперішній час (2023 рік), оскільки відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4017 у Анамнез хвороби зазначено, що «вважає себе хворим протягом декілька років. Періодичний біль в попереково-крижовому відділі почав турбувати з 2015 року, біль в шиї та правій руці з 2021 року (пов`язує з фізичним перенавантаженням під час виконання службових обов`язків). Неодноразово лікувався амбулаторно, стаціонарно, але стан продовжував погіршуватися. В серпні 2023 року пройшов лікування в ДУ ТМО МВС України, для продовження лікування направлений до ІНПН НАМН України. Госпіталізований до клініки Інституту» (а.с. 115).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст. 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Враховуючи вищенаведене, виходячи з доводів скаржника, колегія суддів вважає їх недостатніми та позивачем не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 17.01.2024 року по справі № 580/1015/21, від 21.02.2024 року по справі № 203/4419/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права.

З урахуванням наведено вище, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , та не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило