Справа № 160/4351/24
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2024 рокуСправа №160/4351/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сидоренко Д.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
Обставини справи: 15.02.2024 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Національної гвардії України на підставі пп.г п.2 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення, яким звільнити з лав Національної гвардії України ОСОБА_1 на підставі пп.г п.2 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.
На виконання вимог ухвали суду від 26.02.2024 року, від позивача надійшла заява про усунення недоліків, а саме копія позовної заяви з додатками для відповідача.
Позовні вимоги обґрунтовані вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 04.03.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
27.03.2024 року від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування правової позиції зазначає, що позивач є вітчимом ОСОБА_2 , а відповідно до положень ст.150 Сімейного кодексу України обов`язок щодо виховання покладається на батьків.
Також, у відзиві відповідач зазначає, що до матеріалів позовної заяви не надано жодних доказів, які б стверджували відсутність виховання ОСОБА_2 його батьком ОСОБА_3 .
04.04.224р. до суду надійшла відповідь на відзив згідно якої позивач зазнає, що відповідно до положень ст.268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язанні утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. На теперішній час ОСОБА_3 батько ОСОБА_2 невідомо де знаходиться , свої обов`язки щодо дитини, а саме виховання та утримання дитини, не виконує, аліменти не сплачує. Також позивач зазначає, що відповідно до п.48 постанови ВС у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду зазначив, що військовослужбовець перебуваючи у шлюбі, має право на участь у вихованні дітей дружини (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Станом на 22.04.2024р. до суду не надходили заперечення на відзив на адміністративний позов.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 28.07.2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 , матір ОСОБА_4 .
01.06.2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (після шлюбу прізвище ОСОБА_5 ) укладено шлюб, про що внесено запис №127, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 .
Згідно з корінцем Медичного висновку №085 про дитину інваліда віком до 18 років від 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має захворювання (патологічний) стан Н17.1, Н33, що відповідає розділу ХІ пункту 2 підпункту 2.23, 2.19.
В акті про проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Заводська 31» №01/16 від 05.05.2023р. зазначено, що за свідоцтвом сусідів з січня 2015 року на вихованні та утриманні ОСОБА_1 знаходиться ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом від 02.06.2022р. вих.№223 Ліцей №11 Павлоградської міської ради повідомив адвокату Максиму Мерцалову про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Ліцеї №11 Павлоградської міської ради з першого класу. ОСОБА_7 проживає разом з матір`ю ОСОБА_8 та вітчимом ОСОБА_1 .
Для дитини створено належні умови для проживання. Санітарний стан житлового приміщення задовільний. ОСОБА_7 має окрему кімнату, яка обставлена меблями, має місце для навчання та відпочинку. Учень має комп`ютерну техніку, телефон. Забезпечений одягом, взуттям, шкільним приладдям та речами особистого користування в достатній кількості.
Стан утримання, навчання, виховання дитини визнаний задовільним. Права та інтереси дитини не порушуються. Мати та вітчим належним чином виконують свої обов`язки, приймають участь у житті ОСОБА_7 .
Біологічний батько хлопця ОСОБА_3 за період мого класного керівництва навчанням та розвитком сина не цікався.
Згідно з довідкою розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданої державним виконавцем Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 01.11.2023 року заборгованість (виконавче провадження №185/3707/14-ц від 22.05.214 року стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 ) складає 7815,00 грн.
Позивачем у позові зазначалося, та не заперечувалося відповідачами, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та в той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.
У листі вих.№2/24-144 від 29.01.2024р. Військова частина НОМЕР_2 зазначила, що 15 січня 2024 року військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України отримано рапорт про звільнення з військової служби з підстав визначених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Також військова частина НОМЕР_2 зазначила, що уважно розглянула рапорт та додані до нього копії документів і повідомляє, що заявником не подано жодних передбачених законодавством доказів, які підтверджують, що заявник є батьком, усиновителем або опікуном дитини з інвалідністю до 18 років. З огляду на зазначене у військовій частині НОМЕР_2 відсутні правові підстави для звільнення заявника з військової служби.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснюється правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 ст.2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Як зазначалося вище, згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 28.07.2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_2 , батько ОСОБА_3 , матір ОСОБА_4 .
Таким чином, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особам до досягнення нею повноліття.
Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Відповідно до ч.1 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Частинами 1-2 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Також, відповідно до положень ч.1 ст.249 Сімейного кодексу України опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти.
Статтею 260 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Отже, саме на батьків, опікунів, піклувальників, сімейне законодавство покладає обов`язок по вихованню малолітнього, неповнолітнього. Разом з тим, мачуха або вітчим можуть лише брати участь у їх вихованні (за умови проживання однією сім`єю), тобто бути додаткових суб`єктом заохочення та підтримки розвитку малолітнього, неповнолітнього.
В даному випадку на позивач не покладено обов`язок щодо виховання ОСОБА_2 , він лише може брати участь розвитку вказаної дитини, а тому на нього не поширюється положення пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо звільнення з військової служби через такі сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 139, 241 - 246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.В. Сидоренко