Справа № 620/16257/23
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мемос Компани» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мемос Компани" (далі - ТОВ "Мемос Компани", позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача № 9885/Ж10/25-01-09-01-02 від 11.10.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що фактична перевірка у позивача проведена безпідставно, що призводить до визнання її незаконної та не породжує правових наслідків такої перевірки. За таких обставин позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного ДПС у Чернігівській області №9885/Ж10/25-01-09-01-02 від 11.10.2023; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мемос Компани" судовий збір у розмірі 2684,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що фактична перевірка позивача проведена з підстав, передбачених Податковим кодексом України. Апелянт вважає, що позивачем не спростовано виявлені перевіркою порушення ст. 11 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального»; п. 1. п. 2 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", відтак, правові підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення - відсутні. Також, у апеляційній скарзі апелянт звертає увагу, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним за кількістю витраченого часу адвокатом та не є співмірним з розміром витрат на оплату послуг адвоката.

01.03.2024 представником позивача в системі «Електронний суд» сформовано відзив на апеляційну скаргу, у якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 - без змін. Також, просить здійснити розподіл судових витрат, понесених ТОВ «Мемос Компани» у зв`язку з переглядом даної справи у суді апеляційної інстанції, та стягнути з Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь позивача судові витрати у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.09.2023 Головним управлінням ДПС у Чернігівській області з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання законодавства щодо цін та ціноутворення, та на підставі пп. 19-1.1.4, п.191.-1, ст.19-1; пп. 20.1.4, п.п. 20.1.8, п.п.20.1.10, п.п.20.1.11, пп.20.1.12, пп.20.1.13 п.20.1 ст.20; пп. 75.1.3, п. 75.1 ст.75, п. 80.1, пп.80.2.2, пп.80.2.5 п.80.2, п.80.6, п.80.8 ст.80, п.82.3 ст.82, п.230.1 ст.230, п.69.27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями), ст.15 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-BP (зі змінами та доповненнями), ст. 16 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рідин, що використовується в електронних сигаретах, та пального" від 19.12.1995 № 481/95-ВР (зі змінами та доповненнями), Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 (зі змінами ), Закону України "Про ціни в ціноутворення" від 21.06.2012 №5007-VI (із змінами та доповненнями), видано наказ №2063-П про проведення фактичної перевірки ТОВ "Мемос Компани" у кафетерії, за адресою: Чернігівська область, м. Чернігів, прос. Миру, буд. 61 з 13.09.2023, тривалістю 10 діб (а.с.19).

За результатами проведеної перевірки складено акт від 25.09.2023 №9131/Ж5/25-01-07-05-01 (далі - акт перевірки) (а.с.22-25), в якому зафіксовано порушення, а саме:

- ст. 11 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР „Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" (із змінами та доповненнями), а саме непоодинокі випадки реалізації алкогольних напоїв з однаковими реквізитами марок акцизного податку, які зазначені у розрахункових документах та згідно фіскальних чеків за період з 05.06.2023 по 28.07.2023 реалізовано алкогольні напої з однаковими реквізитами марок акцизного податку (AЕRР758617), (АFBP213858) на загальну суму 1388,00 грн;

- п. 226.7 ст. 226 Податкового кодексу України, кожна марка акцизного податку на алкогольні напої повинна мати окремий номер, місяць і рік випуску марки та позначення про суму сплаченого акцизного податку за одиницю маркованої продукції, крім суми акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі алкогольних напоїв.

На підставі акта перевірки, 11.10.2023 Головним управлінням ДПС в Чернігівській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 9885/Ж10/25-01-09-01-02, яким визначено суму штрафних санкцій 17000,00 (а.с.34-35).

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в наказі про проведення перевірки позивача не наведено законної підстави для його винесення та не зазначено інформації, яка свідчить про можливі порушення позивачем вимог законодавства, а лише констатовано факт доцільності проведення фактичних перевірок з метою контролю дотримання вимог діючого законодавства, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем з порушенням норм податкового законодавства, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Здійснюючи розподіл понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є "неминучими". За таких обставин справи, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 5000,00 грн.

Колегія суддів не може не погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В якості підстав протиправності оскаржуваного рішення, позивач вказує на незаконність проведеної перевірки.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За визначенням пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ст. 80 ПК України).

Відповідно до п. 80.2. ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:

- у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів ( пп. 80.2.1 п. 80.2 ст.80 ПК України);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України);

- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального (пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України);

- під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (п. 80.6 ст. 80 ПК України).

З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що для проведення фактичної перевірки мають існувати вказані вище фактичні обставини та передумови, які дозволяють податковому органу керуватись вказаними правовими нормами при призначенні (проведенні) такої перевірки.

Апелянт стверджує, що підставою для проведення фактичної перевірки позивача слугувала інформація про порушення платником податків діючих норм законодавства України, викладена в листі ДПС України.

Поряд з цим, у наказі від 13.09.2023 № 2063-П не відображено, що саме указаний лист став підставою для проведення фактичної перевірки позивача.

Колегія суддів зауважує, що пп. 80.2.2 та пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України визначено окремі підстави для проведення фактичної перевірки, поряд з цим, наказ від 13.09.2023 № 2063-П не містить конкретних (фактичних) підстав призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють. Також в ньому відсутня будь-яка інформація про ДПС України від 30.08.2023 № 4605/7/99-00-07-04-03-07, в якості підтвердження правомірності одночасного застосування пп.80.2.2 та пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України при його видачі.

Правовий висновок щодо необхідності наявності такої інформації у наказі про призначення перевірки при визначенні пп.80.2.2 п.80.2 ст.80 ПК України підставою для її призначення, викладений в постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №520/1304/2020, яка підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Платник податків може скористатись правом недопуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки у випадках передбачених пунктом 81.1 статті 81 ПК України.

Разом з тим, недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком платника податків, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 та від 04 вересня 2020 року у справі №821/1274/18.

Таким чином, оскільки в наказі на проведення перевірки позивача не зазначена підстава для його винесення, не наведено інформації, яка свідчить про можливі порушення ТОВ "ЛПГ Рітейл" вимог законодавства, відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім посилання на норми, що їх регулюють, у наказі не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено наявну можливість порушення платником податків законодавства, на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) були встановлені факти недотримання встановлених вимог при здійсненні позивачем розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, не встановлено фактів сумнівності відповідних операцій та щодо яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції та інші докази вчинення таких операцій, показання свідків, працівників) податковим органом була встановлена сумнівність.

Натомість, вказаний наказ лише констатує факт доцільності проведення фактичної перевірки з метою здійснення контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), що не відповідає визначеним пп.80.2.2, 80.2.5 п.80.2 ст.80 ПК України підставам проведення фактичної перевірки, що зазначена в наказі ГУ ДПС у Чернігівській області від 13.09.2023 № 2063-п.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наказ Головного управління ДПС у Чернігівській області від 13.09.2023 № 2063-п про проведення фактичної перевірки прийнятий за відсутності підстав для його прийняття.

Колегія суддів зазначає, що протиправність наказу про призначення та проведення контролюючим органом перевірки є достатньою правовою підставою для висновку про протиправність прийнятих за результатами такої протиправної перевірки податкових повідомлень-рішень, що зумовлює відсутність необхідності додаткової перевірки порушення податкового законодавства по суті як підстави для нарахування суми грошового зобов`язання.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах 10 серпня 2023 року у справі № 280/1563/21, від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18, від 04 вересня 2020 року у справі № 821/1274/18, від 22 вересня 2020 року у справі №520/8836/18, від 11 липня 2019 року у справі №804/8855/14.

Оскільки зазначене є самостійною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів не вдається до аналізу доводів апеляційної скарги щодо наявності чи відсутності встановленого податковим органом податкового правопорушення під час проведеної перевірки на підставі протиправного наказу на її проведення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі №813/2756/18, яка підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог шляхом скасування спірного податкового повідомлення-рішення внаслідок його протиправності.

Щодо доводів апелянта про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Крім того, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що клопотань щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідачем до суду першої інстанції не заявлялося. З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги про те, що присуджені на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати з професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн є неспівмірними, судова колегія вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2022 у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21 Верховний Суд також звернув увагу на те, положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Цим правом, як було встановлено раніше, відповідач не скористався. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, правильність висновку суду першої інстанції про необхідність зменшення належної до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу позивачем в апеляційному порядку під сумнів не ставиться.

У зв`язку з викладеним колегія суддів зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність зменшення належної до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн до 5000,00 грн.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

При цьому апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Колегія суддів враховує, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить суд здійснити розподіл судових витрат, понесених ТОВ «Мемос Компани» у зв`язку з переглядом даної справи у суді апеляційної інстанції, та стягнути з Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь позивача судові витрати у розмірі 10000,00 грн.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, представником позивача надано додаток від 02.02.2024 № 7 до договору № 17/10/23/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17.10.2023; рахунок на оплату від 02.02.2024 № 29; акт надання послуг від 01.03.2024 № 35 та платіжну інструкцію від 05.02.2024 № 20717.

Згідно з пунктом 1 додатку № 7 до договору № 17/10/23/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17.10.2023, Адвокатське об`єднання з метою захисту та відновлення прав і інтересів Клієнта, порушених ГУ ДПС у Чернігівській області при проведенні фактичної перевірки на підставі наказу від 13.09.2023 № 2063-п та за наслідками такої перевірки, зобов`язується надати Клієнту послуги (правову допомогу) з представництва Клієнта у Шостому апеляційному адміністративному суді у справі № 620/16257/23 та інші види правничої допомоги у даній судовій справі.

Загальна вартість послуг за цим додатком становить 10000,00 грн (п. 2 додатку № 7 до договору № 17/10/23/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17.10.2023).

Згідно з пунктом 4 додатку № 7 до договору № 17/10/23/КО про надання правової (професійної правничої) допомоги від 17.10.2023 після надання послуг за цим додатком сторони підписують акт здачі-прийняття наданих послуг.

02.02.2024 Адвокатським об`єднанням виставлено ТОВ «Мемос Компани» рахунок на оплату вартості наданих послуг.

Згідно з платіжною інструкцією від 05.02.2024 № 20717 ТОВ «Мемос Компани» перераховано на рахунок Адвокатського об`єднання 10000,00 грн.

01.03.2024 сторонами підписано акт надання послуг № 35, відповідно до якого Адвокатським об`єднанням надано, а ТОВ «Мемос Компани» прийнято виконання послуг: надання правової (професійної правничої) допомоги, а саме: аналіз апеляційної скарги Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 по справі № 620/16257/23; аналіз рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 через призму доводів аналіз апеляційної скарги Головного управління ДПС у Чернігівській області на вищевказане рішення у справі № 620/16257/23; складання та подання відзиву на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.01.2024 по справі № 620/16257/23, вартість яких становить 15000,00 грн.

В контексті викладених вище положень КАС України, Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", правових позицій Верховного Суду, колегія суддів враховує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як зазначалось вище, чинне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів звертає увагу, що предмет спору у даній справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, оскільки апеляційна скарга є ідентичною відзиву на позовну заяву то підготовка та подання відзиву на апеляційну не може перевищувати 1,5 години.

Оскільки ця категорія справ не є складною, а тому написання відзиву на апеляційну скаргу, яка є ідентичною відзиву на позовну заяву, не потребувало додаткових зусиль, як наслідок - сума витрат на її написання є завищеною.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу за подання відзиву є сума 3000,00 гривень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника позивача щодо розподілу судових витрат підлягає задоволенню частково, а понесені судові витрати на правову допомогу підлягають задоволенню в розмірі 3000,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області.

Керуючись ст. ст. 139, 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мемос Компани" (14000, м. Чернігів, вул. Жабинського, 13, ) 3000,00 грн понесених витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан