Справа № 520/3393/24
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 квітня 2024 року № 520/3393/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Білової О.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження клопотання відповідача в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Г.Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернула ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.03.2023 № 0-2030, прийняте ГУ ДПС у Харківській області стосовно ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) в частині податкового зобов`язання у розмірі 44 145 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік.

Ухвалою судді від 09.02.2024 було залишено позовну заяву без руху, надано позивачці 5-денний строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання обґрунтування підстав заявленого позову відповідно до наданих до матеріалів справи доказів.

Представником позивачки 13.02.2024 було направлено до суду заяву в порядку усунення недоліків позову, в якій останній зазначив, що при підготовці позову було допущено описку, а будівля позивачки як об`єкт оподаткування дійсно віднесена до переліку за кодом 1251.4, функціональне призначення - "Виробництво верхнього одягу". Вказаний код відповідає класу будівель відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі промислові. Будівлі підприємств легкої промисловості. Тому подальший розгляд справи просив здійснювати з урахуванням цієї заяви про те, що згідно з експертним висновком ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (ДНДІАСБ) АС8 № 2402903 від 29.01.2024 (додатку № 1) будівля позивачки як об`єкт оподаткування визначена у переліку за кодом 1251.4 відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі промисловості. Будівлі підприємств легкої промисловості.

Ухвалою судді від 16.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, копії ухвали направлено сторонам.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою вказано, що 03.03.2023 ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення рішення № 0-2030, яким позивачці як власниці нежитлової будівлі визначено суму податкового зобов`язання податку на нерухоме майно, відмінне вiд земельної ділянки, за 2021 рік у розмірі 49 050 грн. Позивачка вважає, що розмір податкового зобов`язання є завищеним через застосування відповідачем неправильного розміру ставки податку 1 % від МЗП за 1 кв.м., замість належної ставки - 0,1 % від МЗП за 1 кв.м. За змістом ДК 018:2000 нежитлові приміщення позивачки віднесені переліку за кодом 1251.4, функціональне призначення - "Виробництво верхнього одягу". Вказаний код відповідає класу будівель відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі промислові. Будівлі підприємств легкої промисловості. Правильність обрання позивачкою коду класу будівлі за ДК 018-2000 окремо підтверджена Експертним висновком ДП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві» (ДНДІАСБ) АС8 № 2402903 від 29.01.2024, який є розробником ДК 018-2000 та уповноважений давати роз`яснення і висновки стосовно класифікації будівель за ДК 018:2000. Рішенням ХМР фізичним особам не визначено ставки для класу 1251.4 «Будівлі промислові. Будівлі підприємств легкої промисловості», а тому підлягає застосуванню ставка, визначена п.п. 8 п. 5 додатку 1 рішення Ради як для Інших будівель у розмірі 0,1 % від розміру МЗП за 1 кв.м. Отже, відповідач при прийнятті ППР повинен був використати ставку податку 0,1 % від МЗП, але безпідставно використав ставку податку у розмірі 1 % від МЗП. За таких обставин, ППР підлягає скасуванню в частині податкового зобов`язання у розмірі 44 145 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності позивачки перебуває: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 817.5 кв.м. Податок нарахований відповідно до рішення II сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» зі змінами та доповненнями, застосована ставка податку 1 відсоток від мінімальної заробітної плати у 2021 році (6 000,00 гривень) для категорії будівлі «нежитлова будівля». Відповідно ІКС «Податковий блок» ОСОБА_1 зареєстрована в якості платника єдиного податку на спрощеній системі оподаткування (2 група 20%) з 01.02.2017. Основним видом діяльності є 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. В податковій декларації платника єдиного податку за 2021 рік (за який складено ППР від 03.03.2023 № 0-2030) відображено отриманий дохід за КВЕДами торгівлі. Отже, за наявною інформацією в ГУ ДПС на момент складання ППР від 03.03.2023 позивачка займалася торгівельною діяльністю. Тому ставка податку в розмірі 1% застосована правомірно.

Представником позивачки надано до суду пояснення, в яких останній зазначив, що податковим органом застосовано до нерухомого майна позивачки ставку податку 1 % від МЗП за рішенням ХМР, яка призначена виключно для такого класу будівель як 1211 Будівлі готельні, класу 1220 Будівлі офісні, класу 1230 Будівлі торговельні, класу 1261 Будівлі для публічних виступів. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу віднесення належних позивачці нежитлових приміщень до будь-якої з вказаних вище категорій будівель та ніяким чином не обґрунтовано застосування ним саме такої ставки податку у розмірі 1 % до вказаних будівель. Доводи відповідача щодо здійснення позивачкою у 2021 році підприємницької торгової діяльності взагалі не мають відношення до визначення класифікації приміщення, функціональне призначення яких встановлюється за ДК 018:2000. А тому такі висновки та застосування ставки податку у розмірі 1% зроблені податковим органом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування. Представник позивачки також зазначив, що звірка після прийняття ППР сама по собі не є способом захисту порушених прав, її проведення не є обов`язковим для платника податків, а є його правом (пп. 266.7.3. п. 266.7 ст. 266 ПК України). Проведення звірки автоматично не зупиняє виконання ППР та не робить автоматично податкове зобов`язання неузгодженим, а тому у разі незгоди з прийнятим рішення у платника податків залишається лише один шлях - це оскаржити ППР у судовому (адміністративному) порядку. У відповідача на день прийняття рішення була наявна вся повна інформація про тип об`єкта позивачки для прийняття правильного рішення. Нові документи, які б могли бути надані для звірки та на підставі яких відповідач міг би дійти інших висновків, відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Позивачка з 23.03.2018 на підставі Договору купівлі-продажу № 93 є власницею нежитлових приміщень: 1-го поверху № 1 - № 7, № 13 - № 19, 2-го поверху № І, № 1 - № 6; антресолі № 7, № 7а, № 7б, № 8 - № 1, загальною площею 817, 5 кв.м. в літ Х4-2 за адресою: АДРЕСА_2 (далі нежитлові приміщення).

Належність позивачці нежитлових приміщень на праві власності підтверджується Договором купівлі - продажу від 23.03.2018 № 93 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав.

За змістом Технічного паспорту від 29.10.2018 на виробничий (громадський) будинок за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлові приміщення мають площу 817,5 кв.м., а у розділі експлікація приміщень визначено призначення нежитлових приміщень як 1-го, так і 2-го поверху як виробничо-складські.

03.03.2023 ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення рішення (далі - ППР) № 0-2030, яким позивачці як власниці нежитлової будівлі (об`єкт оподаткування) визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне вiд земельної ділянки, за 2021 рік у розмірі 49050 грн.

Як вбачається з вказаного ППР, відповідач визначив позивачці податкове зобов`язання у розмірі 49 050 грн, в ППР не зазначено використану ставку податку, бо відповідна колонка таблиці детального розрахунку не заповнена.

З даних, зазначених у ППР, вбачається, що податкове зобов`язання у сумі 49 050 грн визначено шляхом множення площі об`єкта оподаткування 817, 5 кв.м. на 60 грн./ кв.м., що становить 1 % від 6000 грн (мінімальної заробітної плати (МЗП) станом на 01.01.2021).

Таким чином, за оспорюваним ППР відповідачем застосована ставка 1 % від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021.

Надаючи оцінку обґрунтованості спірного ППР, суд виходить з такого.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Податкового кодексу України встановлено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до п. п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).

Згідно із п. п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п. п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 р. № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін та доповнень, у м. Харкові встановлені ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у таких розмірах (п. 5 Додатку 1 до рішення): будівлі готельні - 1 відсоток; будівлі офісні - 1 відсоток; будівлі торговельні - 1 відсоток; гаражі - 0,1 відсотка; виключений; будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; інші будівлі - 0,1 відсотка.

Згідно з п. п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку.

Враховуючи вищенаведені законодавчі норми, для розрахунку суми податку з об`єкта нежитлової нерухомості необхідно:

1) відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановити належність об`єкту нерухомості на праві власності фізичній особі та його площу;

2) визначити функціональне (цільове) призначення такого об`єкту нерухомості для застосування відповідного розміру ставки податку.

Суд зазначає, що оскільки відомості щодо цільового призначення об`єктів нерухомості відсутні у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та враховуючи, що Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 є частиною чинного законодавства України та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, то останній може застосовуватися для визначення статусу нежитлового приміщення, будівлі або споруди.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства, склади тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 у переліку за кодом 1251.4 відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі промисловості. Будівлі підприємств легкої промисловості.

Суд зазначає, що ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.

Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному ним у постанові від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.

За змістом Технічного паспорту на виробничий (громадський) будинок від 29.10.2018 нежитлові приміщення мають площу 817,5 кв.м., а у розділі експлікація приміщень визначено призначення нежитлових приміщень 1-го та 2-го поверхів як виробничо-складські.

Позивачка наголошує, що правильною ставкою є - 0,1 % від МЗП за 1 кв.м., оскільки за змістом ДК 018:2000 нежитлові приміщення позивачки віднесені до класу 1251 Будівлі промисловості, у переліку за кодом 1251.4 відповідно до ДК 018-2000 - Будівлі підприємств легкої промисловості.

Згідно з Додатком 1 до експертного висновку АС8 № 2402903 від 29 січня 2024р. на одній сторінці визначено Перелік об`єктів нерухомого майна фізичної особи ОСОБА_1 , що знаходиться за адресами, вказаними в таблиці, із зазначенням назви об`єкта (тип об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості), функціонального призначення (використання) об`єкта та визначеного нами коду об`єкта за державним класифікатором будівель та споруд ДК018:2000.

Згідно вказаного переліку нежитлові приміщення фрагмент 1 -го поверху № 1,3-:-7,15,16,18, фрагмент 2-го поверху №1, 1-:-6,6а,6б,6в, антресолі №7,8 в літ. «Х4-2» за адресою: м. Харкові, майдан Захисників України, будинок 7/8, віднесені до коду ДКБС 1251.4 - Будівлі підприємств легкої промисловості. Функціональне призначення - Виробництво верхнього одягу.

Вказані будівлі не відносяться до будівель готельних, будівель офісних, будівель торговельних або будівель для публічних виступів (казино, ігорні будинки)».

Аналізуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вище вказані об`єкти за вимогами Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові та склади» підкласу 1251.4 - Будівлі підприємств легкої промисловості, а отже оскільки, п.п. 5 п. 5 (будівлі промислові та склади) рішенням Харківської міської ради від 28.11.2018 №1294/18 був виключений, то нежитлова будівля «група нежитлових приміщень у виробничому будинку» належить до п. п.8 п. 5 Додатку 1 до рішення Харківської міської ради Харківської області від 22.02.2017 №542/17 - інші будівлі. Відтак повинна застосуватися ставка 0,1 відсотка від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м., а не 1 відсоток, як застосував відповідач.

Посилання відповідача на те, що відповідно ІКС «Податковий блок» основним видом діяльності позивачки є 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, а в податковій декларації платника єдиного податку за 2021 рік (за який складено ППР від 03.03.2023 № 0-2030) відображено отриманий дохід за КВЕД торгівлі, а відтак за наявною інформацією в ГУ ДПС на момент складання ППР від 03.03.2023 позивачка займалася торгівельною діяльністю, а тому ставка податку в розмірі 1% застосована правомірно, не є обґрунтованою, з огляду на наступне.

Основним видом діяльності позивачки є 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах.

Проте, вказаний вид діяльності позивачки не є єдиним видом її діяльності. В податковій декларації платника єдиного податку за 2021 рік визначено дохід в тому числі й від інших видів діяльності, не пов`язаних з торгівлею, зокрема надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження використання спірного нерухомого майна не за призначенням для здійснення позивачкою торгівлі.

З поданої позивачкою податкової декларації платника єдиного податку за 2021 рік не вбачається здійснення позивачкою роздрібної торгівлі одягом у спеціалізованих магазинах у приміщенні будівлі за адресою: м. Харків, майдан Захисників України 7/8.

Відтак, вказані доводи не є обґрунтованими та базуються виключно на припущеннях, не підтверджені жодними доказами, з огляду на що судом до уваги не приймаються.

З урахуванням ставки 0,1 %, податок на нерухоме майно площею 817,5 кв.м. (м. Харків, майдан Захисників України, будинок 7/8) повинен складати 3 004,80 грн (817,5 х (0,1% х 6 000)= 4905 грн).

В силу ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує висновок Верховного Суду щодо можливості часткового скасування податкового повідомлення-рішення, висловленого в Постанові від 05.10.2023 по справі № 520/14773/21, в якій Верховний Суд зазначив: «Колегія суддів вважає, що за встановлених у цій справі обставин відсутні перешкоди для скасування податкового повідомлення-рішення лише в частині суми необґрунтовано застосованого штрафу, оскільки це пов`язано із застосуванням помилкової ставки штрафу внаслідок безпідставної кваліфікації діяння як умисного. За відсутності цієї кваліфікуючої ознаки діяння позивачки утворює склад правопорушення, за яке відповідальність наступає на підставі пункту 124.1 статті 124 ПК України у вигляді штрафу в розмірі 10 відсотків.

Часткове скасування податкового повідомлення-рішення із зміною ставки штрафу в межах однієї об`єктивної сторони, суб`єкта та об`єкта правопорушення не може розглядатися як втручання у дискреційні повноваження контролюючого органу або перебирання на себе його функцій. У даному випадку лише уточняється правильна кваліфікація діяння платника податків в межах одного складу податкового правопорушення та правильна ставка штрафної санкції».

Таким чином податок за 2021 рік у розмірі 49 050 грн, нарахований відповідно до податкового повідомлення-рішення від 03.03.2023 № 0-2030, підлягає скасуванню в частині визначення податкових зобов`язань на суму 44 145 грн.

З огляду на зазначене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України.

Згідно зі ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання даного позову підлягав сплаті у розмірі 968,96 грн, яка і має стягнута на користь позивачки, решта сплаченої суми є переплатою.

Також представником позивачки у позовній заяві викладено заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Розподіляючи судові витрати у вказаній частині, суд виходить з такого.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 29.01.2024, додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю серії ДН №5289, ордер, акт наданих послуг (правової допомоги) №0024073 від 06.02.2024 на фіксовану суму гонорару у розмірі - 8000,00 грн, детальний опис наданих послуг (правової допомоги) від 06.02.2024.

Згідно зі ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 2-5 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказані висновки також наведені у Постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначається, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з позовної заяви, позивачка просить суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.

Відповідно до п. 1.1, 1.2 Договору Клієнт дає доручення, а Бюро зобов`язується за дорученням Клієнта надавати йому правову допомогу у формі представництва інтересів, захисту та інших видів правової допомоги при розгляді судами загальних юрисдикцій всіх інстанцій справ за участі Клієнта.

Доручення, передбачене п. 1.1. Договору, може включати в себе здійснення попереднього ознайомлення з документами наданими Клієнтом, аналіз положень законодавства, аналіз актуальної судової практики у подібних правовідносинах, формування та узгодження з Клієнтом правової позиції, правова допомога свідку, підготовку процесуальних документів, у тому числі заяв, клопотань, заяв по суті справи, заяв з процесуальних питань у справах (провадженнях) за участю Клієнта, підготовку справи (провадження) до розгляду, збір доказів, збір документів, представництво інтересів у судових справах за участю Клієнта, подавати виконавчі документи до примусового виконання, а також інші необхідні види правової допомоги.

Відповідно до розділу 2 договору визначено:

2.1. За виконання Бюро доручення сплачується гонорар у розмірі та строки визначені Додатковою угодою до цього Договору. Факт сплати гонорару є свідченням згоди Клієнта з обсягом та якістю надання правової допомоги.

2.2. Бюро має право сплачувати від імені та/або в інтересах Клієнта судовий збір та інші судові витрати, збори, платежі з наступним відшкодуванням таких витрат на користь Бюро або без їх відшкодування.

2.3. Сторони мають скласти Акт наданих послуг (правової допомоги) з зазначенням детального опису наданих послуг (надання правової допомоги).

Згідно з Додатковою угодою від 29.01.2024:

1.1. Клієнт надав, а Бюро прийняло до виконання доручення Клієнта про правову допомогу у вигляді підготовки та подачі до Харківського окружного адміністративного суду позовної заяву про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 03.03.2023 № 0-2030, у тому числі зібрати докази та подати адвокатські запити.

1.2. Клієнт не встановлює для Бюро будь-яких обмежень при виконання доручення.

1.3. Сторони погодили, що усього розмір фіксованого гонорару та витрат Бюро, у тому числі, але не виключно податкові витрати, поштові витрати, банківські витрати за виконання доручення визначеного у п. 1.1. Додаткової угоди, складає 8000 грн, який підлягає сплаті протягом 1 (одного) місяця з дня набрання законної сили рішенням суду про задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 03.03.2-2405- 2030.

Згідно з актом наданих послуг (правової допомоги) № 0024073 від 06.02.2024, Бюро надало на виконання доручення Клієнта правову допомогу у вигляді підготовки та подачі до Харківського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 03.03.2023 № 0-2030, у тому числі зібрано докази та подано адвокатські запити.

В той же час, матеріали справи не містять доказів подання адвокатських запитів, копій таких запитів, відповідей на них.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Відтак, у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Колегією суддів Верховного Суду у справі № 520/9115/19 в Постанові від 11.02.2021 зроблено висновок, що суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийняте рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним.

Враховуючи, що спір був віднесений судом до малозначних, справа розглядалася в порядку спрощеного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін, представником позивачки одночасно було подано декілька позовів зі схожими предметами спору та за однакового нормативного обґрунтування, суд доходить висновку, що визначена вартість наданих адвокатом послуг не є співмірною.

Враховуючи викладене, зважаючи на надмірність заявленої суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, спираючись на досліджені докази, а також беручи до уваги принцип обґрунтованості та пропорційності розміру витрат на сплату послуг адвоката (правничу допомогу) до предмета спору, суд вважає, що у даному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу адвоката буде сума у розмірі 3000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 03.03.2023 № 0-2030, прийняте ГУ ДПС у Харківській області стосовно ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік, в частині податкового зобов`язання у розмірі 44 145,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Г.Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) суму судового збору, що підлягав сплаті за подання даного позову в розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (вул. Г.Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61057, ) суму витрат на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 18.04.2024.

Суддя Білова О.В.