Справа № 620/18252/23
Суддя: Швед Едуард Юрійович
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Шведа Е.Ю.,

суддів: - Заїки М.М., Голяшкіна О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на прийняте за правилами прощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - Відповідач, ГУ ПФ в Хмельницькій області), в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати відмову ГУ ПФ в Хмельницькій області №60 від 21.11.2023 щодо не призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоди роботи відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»: з 01.08.1992 по 22.11.1992 на посаді лаборанта в Березнянській лікарні (запис у трудовій книжці № 2); з 01.12.2020 по 15.11.2023 - на посаді медичної сестри у Березнянському закладі дошкільної освіти (записи у трудовій книжці 14, 15, 16), та призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16.11.2023 і виплатити виниклу заборгованість.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 №2-р/2019 пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено право на пенсію працівників охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, а відтак, оскільки станом на 11.10.2017 року стаж роботи ОСОБА_1 , враховуючи період роботи лаборантом з 01.08.1992 по 22.11.1992, становив більше 25 років, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років.

Не погоджуючись із рішенням першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та винести постанову, якою відмовити Позивачу у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Доводи Апелянта обґрунтовані тим, що судом не було враховано, що підстави для зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 01.08.1992 по 22.11.1992 відсутні, оскільки немає інформації, в якому структурному підрозділі працювала особа на посаді лаборанта.

Крім того, за твердженням Апелянта, суд безпідставно вказав на наявність у Позивача права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки станом на 11.10.2017 спеціальний стаж становив 24 років 10 місяців 19 днів, що недостатньо для призначення такої пенсії з урахуванням чинного правового регулювання.

Крім іншого, Апелянт зазначив, що зарахування судом до спеціального стажу період з 01.12.2020 по 15.11.2023 на посаді медичної сестри у закладі дошкільної освіти є безпідставним та необґрунтованим, оскільки право на призначення пенсії за вислугу років мають особи за наявності спеціального стажу станом на 11.10.2017, та наголошував на тому, що суд першої інстанції втрутився в його дискреційні повноваження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з Чернігівського окружного адміністративного суду, які надійшли 29.03.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що Відповідач протиправно не зарахував період роботи лаборантом з 01.08.1992 по 22.11.1992, хоча цей період, згідно чинного законодавства, належить до спеціального стажу, наявність якого є основною умовою для призначення пенсії за вислугу років, та наголосив на тому, що Відповідач розраховував стаж на 11.10.2017, хоча рішенням Конституційного Суду України визначено, що необхідно враховувати весь наявний стаж. Крім того зауважив, що втручання в дискреційні повноваження ГУ ПФ в Хмельницькій області у спірному випадку не було, адже за статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2024 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як встановленому судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 16.11.2023 звернулася до ГУ ПФ в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику установ охорони здоров`я (а.с. 18-20), до якої було додано, зокрема, копію трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 22-29).

За принципом екстериторіальності рішенням ГУ ПФ в Хмельницькій області від 21.11.2023 №60 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки станом на 11.10.2017 для призначення пенсії за вислугу років потрібно набути 26 років 6 місяців спеціального стажу, у той час як згідно наданих Позивачем документів станом на 11.10.2017 вона набула лише 24 років 10 місяців 19 днів стажу, а відтак матиме право на пенсійну виплату 08.01.2037 (а.с. 31).

Крім того у вказаному рішенні зазначено, що до спеціального стажу не зараховано період роботи з 01.08.1992 по 22.11.1992, оскільки відсутня інформація, в якому структурному підрозділі працювала особа на посаді лаборанта. Також наголошено, що для зарахування до спеціального стажу цього періоду роботи необхідно надати уточнюючі довідки.

Про прийняте рішення Відповідача Позивача було повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 04.12.2023 №2500-0204-8/80948 (а.с. 31).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. 19, 46 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 51, 52, 55, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 5, п. п. 2-1, 16 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, а також ряду інших законів та підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на необхідність застосування до спірних правовідносин редакції статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка було чинною до внесення до неї змін, у подальшому визнаних неконституційними та наявність у Позивача необхідного спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. 2-1 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судовою колегією враховується, що Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11.10.2017.

Тобто, пенсії за вислугу років згідно приписів Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 визначеного Законом України «Про пенсійне забезпечення» страхового і спеціального стажу.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Отже, особливістю пенсій за вислугу років є зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення, а умовою для призначення - наявність, як правило, відповідного стажу роботи за спеціальністю.

Приписи ст. 51 Закону № 1788-XII визначають, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

За правилами статті 52 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII (у редакції, що діяла до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII були внесені зміни у вказану статтю та встановлено вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788) та підвищено вимоги до спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, у спірному випадку для Позивача станом з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

У свою чергу, 04.06.2019 Конституційним Судом України було ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Конституційний Суд України, приймаючи зазначене рішення № 2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Указані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, тобто з 04.06.2019.

Отже, починаючи з 04.06.2019 положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Таким чином, на день звернення Позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (16.11.2023) із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я, пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Доводи Апелянта про те, що рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 не містить положень щодо його виконання, колегія суддів у площині наведеного вважає необґрунтованими, оскільки юридична невизначеність стосовно пенсійного забезпечення тих категорій громадян, умови пенсійного забезпечення яких були передбачені положеннями пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII та які втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України, не є підставами для відмови у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в силу вимог статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Як було встановлено раніше, згідно відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 Позивач працювала у сфері охорони здоров`я з 01.08.1992 по 15.11.2023, та станом на 11.10.2017 мала спеціальний стаж понад 25 років.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Відповідача у призначенні пенсії Позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, є безпідставною.

Доводи Апелянта про те, що підстави для зарахування спеціального стажу періоду роботи з 01.08.1992 по 22.11.1992 відсутні через ненадання Позивачем уточнюючих довідок з місця роботи, та відсутність інформації про структурний підрозділ, в якому ОСОБА_1 працювала, є помилковими, зважаючи на таке.

Відповідно до вищезгаданих положень статті 62 Закону №1788-ХII та пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка та зазначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Отже, вимоги Відповідача про надання Позивачем уточнюючих довідок підприємства, установи, організації або їх правонаступників не є обґрунтованими. Такі вимоги мають місце для підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Водночас, у трудовій книжці ОСОБА_1 зазначено, що у період з 01.08.1992 по 22.11.1992 вона працювала на посаді лаборанта Березнянської районної лікарні №1.

Так, Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909), в якому визначено, що робота в сфері охорони здоров`я дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Крім іншого, відповідно до Переліку №909 лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 2. Охорона здоров`я», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.

Отже, неврахування Відповідачем згаданого періоду роботи Позивача до спеціального стажу є необґрунтованим, зважаючи на те, що такий період безумовно підтверджується відомостями трудової книжки.

Також Апелянт зазначив, що зарахування судом до спеціального стажу період з 01.12.2020 по 15.11.2023 на посаді медичної сестри у закладі дошкільної освіти є безпідставним та необґрунтованим, оскільки право на призначення пенсії за вислугу років мають особи за наявності спеціального стажу станом на 11.10.2017.

З приводу цього колегія суддів зауважує, що у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 у справі №240/24/21 зазначено, що, обмеження врахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Крім того, приміткою 1-1 Переліку №909 передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років.

За таких обставин твердження Апелянта про безпідставність нарахування стажу після 11.10.2017, а саме в період з 01.12.2020 по 15.11.2023, є необґрунтованим.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що на момент звернення до Відповідача з заявою Позивач мала право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, оскільки станом на 11.10.2017 спеціальний стаж становить 25 років 2 місяці.

Аналогічна позиція щодо застосування указаних вище норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 27.07.2022 у справі №440/1286/20.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Хмельницькій області № 60 від 21.11.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII та зобов`язання Відповідача призначити таку пенсію Позивачеві.

При цьому з приводу аргументів апеляційної скарги про те, що відповідне рішення суду є втручанням у дискреційні повноваження територіального органу Пенсійного фонду України, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як було встановлено раніше, у межах спірних правовідносин у суб`єкта владних повноважень відсутні альтернативні варіанти поведінки при вирішенні питання про призначення Позивачу пенсії за вислугу років, оскільки відповідне право останнього підтверджується матеріалами справи.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Разом з тим, судова колегія вважає, що Відповідач помилково вважає свої повноваження у межах цього спору дискреційними, оскільки останній не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 25.05.2018 у справі №826/6102/16.

Колегією суддів враховується, у межах спірних правовідносин праву Позивача отримати пенсію за вислугу років кореспондує обов`язок Відповідача прийняти рішення щодо її призначення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що покладення на Відповідача обов`язку призначити Позивачу пенсію за вислугу років та виплатити виниклу з 16.11.2023 заборгованість не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження ГУ ПФ в Хмельницькій області.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року - без змін.

Суддя-доповідач Е.Ю. Швед

Судді: О.В. Голяшкін

М.М. Заїка

Повний текст постанови складено та підписано 16 квітня 2024 року.