Справа № 200/1058/24
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 року Справа№200/1058/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голуб В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення від 15 січня 2024 року № 91, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення від 15 січня 2024 року № 91, зобов`язання вчинити певні дії.

Так, в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 09 січня 2024 року вона звернулась до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії. Втім, спірним рішенням їй було відмовлено у призначенні пенсії. Так, в оскаржуваному рішенні відповідач зазначає, що страховий стаж позивачки становить 33 роки 05 місяців 24 дні, проте пільговий стаж відсутній. Поряд з цим, позивачка наголошує, що до її пільгового стажу за Списком № 2 не зараховано період навчання з 01.09.1989 по 15.06.1992, а також періоди роботи з 26.06.1992 по 31.12.2005 та з 01.01.2006 по 28.02.2023. Втім, на думку ОСОБА_1 вказані періоди мають бути зараховані до її пільгового стажу, адже належним чином підтверджуються записами у її трудовій книжці. Період навчання має бути зарахований до пільгового стажу, оскільки вона через 10 днів після закінчення навчання працевлаштувалась за спеціальністю, а саме на посаду машиніст крану 3 розряду Орендного об`єднання «Новокраматорський машинобудівний завод». Крім того, на переконання позивачки, не проведення чи несвоєчасне проведення атестації не може бути підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до пільгового стажу.

Поряд з цим, позивачка зауважує, що спірне рішення є протиправним, оскільки відповідач, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, не врахував рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018 (746/15), яким визнано неконституційними зміни до Закону України "Про пенсійне забезпечення" в частині підвищення віку, необхідного для призначення пільгової пенсії.

З огляду на вищевказане, позивачка просила суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15.01.2024 № 91 про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , від 09.01.2024, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу за Списком № 2 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 періоди навчання в ПТУ № 65 м. Краматорська з 01.09.1989 по 15.06.1992 та роботи в ОО «Новокраматорський машинобудівний завод» з 26.06.1992 по 31.12.2005 та з 01.01.2006 по 28.02.2023;

призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 09 січня 2024 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування позовних вимог представник пенсійного органу зазначив, що зміст приписів законодавства засвідчує, що умовами, за яких можлива реалізація права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах є: зайнятість повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, яка передбачена Списками № 2, досягнення 55 років, наявність стажу роботи не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах, а також підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992. Наявні у трудовій книжці позивачки записи не містять відомостей про зайнятість саме повний робочий день.

Так, до стажу із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 не зараховано:

- періоди трудової діяльності згідно з довідкою від 11.12.2023 № 017/11-330, виданою ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», оскільки пільгова довідка не відповідає додатку № 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, а саме в довідці невірно вказано ПКМУ (ПКМУ № 461);

- період трудової діяльності з 27.10.1999 по 29.12.1999, з 16.12.2019 по 28.02.2023, оскільки відсутня атестація робочих місць.

Відповідач наголошує, що на час виникнення умов на призначення пенсії позивачки Закон України «Про пенсійне забезпечення» уже втратив чинність, правовідносини щодо призначення пенсії на пільгових умовах виникли після втрати ним чинності і до них цей Закон не застосовується, тому неможливе задоволення позовних вимог у цій справі на підставі норм вказаного Закону.

З огляду на наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 26 лютого 2024 року Донецький окружний адміністративний суд задовольнив клопотання позивачки про відстрочення сплати судового збору. Відстрочив позивачці сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення від 15 січня 2024 року № 91, зобов`язання вчинити певні дії, та відкрив провадження по справі № 200/1058/24. Розгляд адміністративної справи суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

08 квітня 2024 року суд виніс ухвалу, якою витребував у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повний розрахунок стажу позивачки.

Ухвалою від 16 квітня 2024 року суд задовольнив частково клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про поновлення строку для подання відзиву. Продовжив строк, встановлений судом, для надання відзиву на позов та прийняв до розгляду відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення від 15 січня 2024 року № 91, зобов`язання вчинити певні дії.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивачка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчать копії паспорта № НОМЕР_2 .

З трудової книжки ОСОБА_1 від 26 червня 1992 року серії НОМЕР_1 та диплому № НОМЕР_3 від 22 червня 1992 року судом встановлено, що у період з 01.09.1989 по 15.06.1992 позивачка навчалась у ПТУ № 65 м. Краматорська за професією «машиніст кранів (кранівник) по управлінню козловими кранами; машиніст кранів (кранівник) по управлінню мостовими кранами».

У період з 26 червня 1992 року позивачка працювала на посаді машиніста крану 3 розряду у виробництві ливарному-фасоноливарного цеху № 1. Запис про звільнення у трудовій книжці відсутній.

Відповідно до довідок від 11.12.2023 № 017/11-330 та № 017/11-331 у періоди з 26.06.1992 по 10.03.1994, з 11.03.1994 по 26.10.1999, з 30.12.1999 по 15.01.2003, з 16.01.2003 по 02.08.2016 та з 03.08.2016 по 28.02.2023 позивачка працювала на роботах, що визначені Списом № 2.

Судом встановлено, що 09 січня 2024 року позивачка звернулась до органів Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15 січня 2024 року № 91 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії. Страховий стаж позивачки складає 33 роки 05 місяців 24 дні, пільговий стаж - відсутній. Так, вказаним рішенням до стажу із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 не зараховано періоди роботи:

- періоди трудової діяльності згідно з довідкою від 11.12.2023 № 017/11-330, виданої ПАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», оскільки пільгова довідка не відповідає додатку № 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, а саме в довідці не вірно вказано ПКМУ (ПКМУ № 461);

- період трудової діяльності з 27.10.1999 по 29.12.1999, з 16.12.2019 по 28.02.2023, оскільки відсутня атестація робочих місць.

Як вбачається зі спірного рішення, право на пенсію позивачка набуде 31 грудня 2036 року.

Вважаючи рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

До спірних правовідносин суд застосовує норми матеріального права з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що доповнив Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) розділом XIV-1, який містить п. 2 ч. 2 ст. 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

За приписами ст. 12 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з п. «б» ст. 13 Закону № 1788 в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон № 213), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений п. «б» ст. 13 Закону № 1788 вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14 пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213.

Згідно з п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788 в редакції до внесення змін Законом № 213 для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення рішення (п. 2 резолютивної частини рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058 з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (п. 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, п. 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788 з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону № 1058.

Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи пенсійного органу про те, що відповідно до ст. 5 Закону № 1058 дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Закон № 1788 був прийнятий раніше за Закон № 1058.

Велика Палата Верховного Суду також не погодилась з посиланням пенсійного органу на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, відповідно до якого положення Закону № 1788 застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148 мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку пенсійного органу, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788 відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788 всі інші положення, чого зроблено не було.

З огляду на викладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15 січня 2024 року № 91, яким позивачці відмовлено в призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку за нормами п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058, є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що у спірному рішенні невірно вказано по батькові позивачки, а саме замість « ОСОБА_1 » зазначено « ОСОБА_1 ».

Щодо зарахування до пільгового стажу позивачки спірних періодів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788 та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Комплексний аналіз норм Закону № 1788 та Порядку дає підстави дійти висновку, що необхідними умовами для пільгового стажу є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку № 2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Підтвердженням (доказом), що позивачка, у вищезазначені періоди (які не зараховані позивачці до пільгового стажу) працювала повний робочий день на пільгових роботах - є записи в її трудовій книжці.

Водночас, за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі, коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Судом встановлено, що у періоди з 26.06.1992 по 28.02.2023 позивачка працювала на посадах, що визначені Списком № 2, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність доказів проведення атестації робочих місць, адже проведення атестації є обов`язком роботодавця, а тому невиконання вимог щодо проведення останнім атестації не може порушувати право позивачки на пенсійне забезпечення.

Отже, до пільгового стажу позивачки відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправно не зараховано спірні періоди роботи, оскільки судом встановлено, що трудова книжка позивачки оформлена та всі записи засвідчені належним чином. Тому вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до пільгового стажу за Списком № 2 вищевказаний спірний період її роботи також підлягають задоволенню.

Щодо зарахування періоду навчання, суд зазначає наступне.

З трудової книжки ОСОБА_1 від 26 червня 1992 року серії НОМЕР_1 та диплому від 22 червня 1992 року № 817706 судом встановлено, що у період з 01.09.1989 по 15.06.1992 позивачка навчалась у ПТУ № 65 за професією «машиніст кранів (кранівник) по управлінню козловими кранами; машиніст кранів (кранівник) по управлінню мостовими кранами».

Відповідно до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Частиною першою статті 38 Закону України від 10.02.1998 № 103/98-ВР «Про професійну (професійно-технічну) освіту» передбачено, що час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Згідно зі ст. 24 Закону № 1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Раніше діючим законодавством СРСР передбачалось, що періоди навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти прирівнюються до роботи, яка слідувала після закінчення цього періоду (пункт 109 розділу VIII Постанови Совміна СРСР від 03.08.1972 року № 590).

Так, відповідно до підпункту «з» пункту 109 розділу VIII постанови Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 № 590 «Про затвердження Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій» крім роботи в якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховується також: навчання в училищах і школах системи державних трудових резервів і системи професійно-технічної освіти (в ремісничих, залізничних училищах, гірничопромислових школах і училищах, школах фабрично-заводського навчання, училищах механізації сільського господарства, технічних училищах, професійно-технічних училищах і т.д.) і в інших училищах, школах і на курсах з підготовки кадрів, з підвищення кваліфікації і з перекваліфікації.

Приписами частини третьої пункту 109 розділу VIII наведеної вище постанови Ради міністрів СРСР передбачено, що при призначенні на пільгових умовах або в пільгових розмірах пенсій по старості та інвалідності робітникам і службовцям, які працювали на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах і на інших роботах з важкими умовами праці (підпункти «а» і «б» пункту 16), і пенсій у зв`язку з втратою годувальника їх сім`ям, а також пенсій по старості робітницям підприємств текстильної промисловості (підпункт «в» пункту 16) періоди, зазначені в підпунктах «к» і «л», прирівнюються за вибором особи, яка звернулась за призначенням пенсії, або до роботи, яка передувала цьому періоду, або до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду. Період, зазначений у підпункті «з», прирівнюється до роботи, яка слідувала за закінченням цього періоду.

Як вбачається із записів трудової книжки, позивачка з 26 червня 1992 року працювала на посаді, що визначена Списком № 2.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що матеріалами справи підтверджено право позивачки на зарахування періоду її навчання до пільгового стажу, адже перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Щодо вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві з застосуванням слова може.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Правовідносини щодо призначення пенсії та здійснення нарахування та виплати пенсії позивачу відносяться до виключної компетенції працівників Пенсійного фонду України, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження.

Отже, вимоги позивачки про зобов`язання відповідача призначити пенсію не підлягають задоволенню. Втім, належним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути її заяву із зарахуванням спірних періодів та з урахуванням висновків суду.

За таких обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Ухвалою від 26 лютого 2024 року суд відстрочив позивачці сплату судового збору.

Згідно з ч. 2 ст. 133 КАС України передбачено, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи те, що позивачці було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви, судовий збір у розмірі 900, 00 грн. підлягає стягненню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Втім, з огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 311, 20 грн. на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, Житомирська область, м. Житомир, вул. Ольжича, 7, ) про визнання протиправним та скасування рішення від 15 січня 2024 року № 91, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15 січня 2024 року № 91, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 січня 2024 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» із зарахуванням до пільгового стажу за Списком № 2 періоду навчання з 01.09.1989 по 15.06.1992 та роботи з 26.06.1992 по 31.12.2005, та з 01.01.2006 по 28.02.2023.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 900, 00 грн. (дев`ятсот гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 311, 20 грн. (триста одинадцять гривень двадцять копійок).

Повний текст рішення складено та підписано 17 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб