Справа № 350/383/24
Суддя: Сокирко Л. М.
Дата ухвалення: 2024-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 350/383/24
Номер провадження 2-а/350/7/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2024 року Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Сокирко Л.М.,

секретаря судових засідань Видойник І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Рожнятів Калуського району Івано-Франківської області в залі судових засідань № 2 Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 29 лютого 2024 року звернувся до суду із позовом до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 лютого 2024 року інспектором відділення поліції № 1 (місто Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області старшим сержантом поліції Іваником Т.Б. було винесено постанову серії БАД № 880658 від 19 лютого 2024 року про накладення на нього ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн за вчинення адміністративних правопорушень передбачених частиною першою статті 121, частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зазначив, що згідно фабули оскаржуваної постанови, 19 лютого 2024 року о 22 год. 40 хв. в селі Креховичі по вулиці 22 Січня він керував транспортним засобом Chevrolet, в якому були відсутні задні бризговики, чим порушив п. 31.4.7 е) ПДР, а також не надав посвідчення водія категорії «В», реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс наземних ТЗ, чим порушив п. 2.1 ПДР, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого першою статті 121 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вказав, що 19 лютого 2024 року в селі Креховичі під час керування транспортним засобом його було зупинено без законних на те підстав. Інспектор поліції звинуватив його в тому, що він керував транспортним засобом без задніх бризговиків. При цьому інспектор не довів, що дана модель автомобіля передбачає наявність бризговиків, лише обґрунтував тим, що такі бризговики можна придбати та встановити на своє авто. Щодо тих бризговиків, якими був обладнаний його автомобіль (передбачених конструкцією транспортного засобу), інспектор зауважив, що вони не підходять. Вважає, що у інспектора поліції були відсутні законні підстави для зупинки транспортного засобу, у зв`язку з чим були відсутні і підстави перевірки документів. Крім того зазначив, що інспектором поліції під час розгляду справ було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема не були досліджені докази, що свідчить про те, що інспектор виніс постанову без своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Зокрема, в матеріалах адміністративної справи відсутні докази того, що транспортний засіб не був обладнаний задніми бризговиками. В результаті чого інспектор протиправно притягнув його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Водночас вважає, що оскільки у інспектора не було законної підстави для зупинки транспортного засобу під його керуванням, то і відповідно не було підстав для перевірки документів, зокрема, страхового полісу. Просить визнати протиправною та скасувати постанову серії БАД № 880658 винесену інспектором відділення поліції № 1 (місто Долина) Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області капітаном поліції Іваником Т.Б. 19 лютого 2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення його ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн; провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605 грн 60 коп. Розгляд справи просив проводити без його участі. Позивач у судове засідання не прибув, спрямував до суду заяву про розгляд справи без його участі; позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, спрямував до суду відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що оскаржувана постанова винесена на законних підставах, є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

У відповіді на відзив позивач наголосив, що за наслідками перевірки транспортного засобу складається акт перевірки технічного стану колісного транспортного засобу за формою, наведеною та передбаченою Наказом № 534 від 13 жовтня 2008 року МВС України «Про затвердження Порядку здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час експлуатації». Однак копію вказаного акту йому не вручено, в матеріалах справи також відсутній такий акт. Вказав, що в матеріалах справи відсутні докази того, що транспортний засіб, яким він керував, не був обладнаний задніми бризковиками. Думку відповідача щодо наявності в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення вважає необґрунтованою та такою, що суперечить приписам Закону України «Про Національну поліцію», оскільки у випадку, якщо поліцейський належним чином не зафіксував факту порушення особою ПДР, вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів є неправомірними. Інші заяви, клопотання сторін станом на 12 квітня 2024 року відсутні.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази додані до позовної заяви, відзив наданий представником відповідача, відповідь на відзив, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази. Які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положенням частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень частини першої статті2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року, наданого за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення - органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Основного Закону України). Згідно зі статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Тобто, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Згідно зі статтею 33 Кодексу України про адміністративні правоорушення, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. За частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом. За змістом пункту 5 частини першої статті 213 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом. За приписами статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 121 цього Кодексу. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Тобто, органи національної поліції мають право розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі щодо накладення адміністративного стягнення за порушення правил експлуатації транспортного засобу. Відповідно до п.п. 3, 5 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події. Статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно зі статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Стаття 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Для притягнення особи до адміністративної відповідальності повинен бути наявним склад адміністративного правопорушення, тобто дія особи повинна бути протиправною, винною і відповідальність за правопорушення повинна бути передбаченаКодексом України про адміністративні правопорушення. Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього рухуйого учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до положень частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух»,учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху. Правилами дорожнього руху України, що затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, визначається порядок дорожнього руху на всій території України, за порушення якого особи несуть відповідальність передбачену законодавством. Згідно з п.1.1 ПДР, ці правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Відповідно до вимогп. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 880658 від 19 лютого 2024 року, винесеної інспектором відділення поліції № 1 (місто Долина) Калуського РВП капітаном поліції Іваником Т.Б. 19 лютого 2024 року о 22 год. 40 хв. в селі Креховичі по вулиці 22 Січня водій ОСОБА_1 керував автомобілем "CHEVROLET Bolt EV" державний номерний знак НОМЕР_1 , в якому були відсутні задні бризковики, чим порушив п. 31.4.7 е) ПДР, також водій не надав посвідчення водія категорії «В», реєстраційних документів на транспортний засіб та страховий поліс наземних транспортни засобів, чим порушив п. 2.1 ПДР, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У зв`язку з викладеним по справі прийнято рішення про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

За відомостями постанови до неї додаються фото -, відео фіксація.

Адміністративна відповідальність за частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Відповідно до п. 31.4.7 е) ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутній передбачений конструкцією бампер або задній захисний пристрій, брудозахисні фартухи та бризковики.

Пунктом 31 ПДР, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, встановлені вимоги до технічного стану транспортних засобів та їх обладнання. Згідно із підпунктом 31.4 п. 31 ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності визначених цим пунктом технічних несправностей і невідповідності визначених цим пунктом вимогам. У наведеному пункті Правил дорожнього руху викладений перелік технічних несправностей транспортних засобів, за наявності яких забороняється експлуатація таких транспортних засобів, до яких, зокрема, п.п. 31.4.7 е) ПДР віднесено відсутність передбачених конструкцією бамперу або заднього захисного пристрою, грязезахисних фартухів і бризковиків. Отже, відсутність бризковиків віднесено до технічних несправностей транспортного засобу, за наявності яких експлуатація його забороняється, а у разі такої експлуатації настає відповідальність за частиною першою 1 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, конструкція цієї норми права дає підстави для висновку, що словосполучення «відсутній передбачений конструкцією» відноситься як до бампера або заднього захисного пристрою, так і до грязезахисних фартухів і бризковиків. Таким чином, якщо конструкцією транспортного засобу бризковики не передбачені, то це не буде порушенням вимог п. 31.4.7 е) ПДР. Настання відповідальності за порушення наведеного п. 31.4.7 е) ПДР можливе за наявності двох обставин: по-перше, конструкцією транспортного засобу має бути передбачений бампер або задній захисний пристрій, грязезахисні фартухи і бризковики; по-друге, зазначений елемент конструкції транспортного засобу має бути відсутній. Статтею 62 Конституції України передбачено, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Відповідно до положень частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно з вимогами частини першої статті 77 та частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Як вбачається зі змісту позову, позивач заперечує проти вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стверджує, що правил дорожнього руху він не порушував, в своїх поясненнях наполягав, що конструкція транспортного засобу не передбачає наявність задніх бризковиків. Разом з тим, поліцейським при винесені оскаржуваної постанови не було наведено доказів, на яких ґрунтується його висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. З оскарженої постанови не встановлено, чим передбачено наявність цих бризковиків які саме поліцейський встановив, що конструкція цього транспортного засобу передбачає бризговики (посилання на ДСТУ тощо). Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 20.02.2019 року по справі № 524/9843/16-а. Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку. Відповідно до поданого до відзиву ГУНП в Івано-Франківській області відеозапису наявна слідуюча інформація: поліцейський виносить постанову, оголошує її зміст, вручає копію постанови. Відеозаписи здійснено у проміжку часу: 01:13:57 01:18:57, 01:18:57 01:20:31. Також долучено фотофіксацію (1 фото), встановити конструкцію та належність якого не представляється за можливе. Більш повної інформації, починаючи з моменту зупинки транспортного засобу, відео фіксація не містить. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що ні працівником поліції, який виніс оскаржувану постанову, ні представником відповідача, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем 19 лютого 2024 року вимог п. 31.4.7 е) ПДР. В силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення є не доведеним.

Посилання позивача у відповіді на відзив на ту обставину, що за наслідками перевірки транспортного засобу складається акт перевірки технічного стану колісного транспортного засобу за формою, наведеною та передбаченою Наказом № 534 від 13 жовтня 2008 року МВС України «Про затвердження Порядку здійснення контролю за технічним станом колісних транспортних засобів під час експлуатації» суд відхиляє, так як згідно відомостей офіційного порталу Верховної Ради України (посилання за адресою: https://zakon.rada.gov.ua/go/z1107-08) вказаний наказ втратив чинність 10 листопада 2020 року згідно Наказу МВС від 12 жовтня 2020 року № 726 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 жовтня 2020 року № 1061/35344 "Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства внутрішніх справ України від 13 жовтня 2008 року № 534". Щодо притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення п. 2.1 ПДР, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством у вигляді накладення штрафу у розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно п. 2.1 ПДР цей пункт має підпункти від а) до д). В оскаржуваній постанові поліцейський не вказав, який саме підпункт пункту 2.1 ПДР порушив позивач. Водночас із суті адміністративного правопорушення, викладеної в оскаржуваній постанові вбачається, що позивачу ставиться у вину порушення підпунктів а), б) та ґ) п. 2.1 ПДР. Відповідач у своєму відзиві на позов стверджує, що позивач порушив п. 2.1 а) ПДР, однак оскаржувана постанова не містить посилання на відповідний підпункт п. 2.1 ПДР. Також, у відзиві на позов відповідач вказує, що позивач на вимогу поліцейського не пред`явив вказані документи для перевірки, що підтверджується відеофіксацією. Однак, долучені до матеріалів справи в якості доказу два відеозаписи не містять такої інформації. Таким чином в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з пунктом 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. У відповідності до частини другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частинами першою, другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду жодних доказів на підтвердження правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності і в матеріалах справи такі докази відсутні. Постанова не містить відомостей про те, який саме підпункт пунктку 2.1 ПДР порушив позивач, та не містить жодних доказів на підтвердження винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення п. 31.4.7 е) ПДР, що вказує на те, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає вимогам закону. Сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у ній обставин, не може достовірно свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17. Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Частиною першою статті 274 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Відтак, суд вважає, що оскільки відповідачем не доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, тому оскаржувану постанову належить скасувати і провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору в розмірі 605 грн 60 коп. Відтак, з урахуванням того, що позов ОСОБА_1 задоволено, тому судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 605 грн 60 коп. підлягають до стягнення з відповідача Головного управління Національної поліції у Івано-Франківській області за рахунок бюджетних асигнувань. Керуючись статтями 9, 77, 132, 139, 229, 241, 246, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити. Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19 лютого 2024 серії БАД № 880658 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі закрити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Івано-Франківській області (76018, місто Івано-Франківськ, вулиця Академіка Сахарова, 15, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Івано-Франківській області (місцезнаходження: 76018, місто Івано-Франківськ, вулиця Академіка Сахарова, 15, ).

Дата складання повного тексту рішення 12 квітня 2024 року.

Суддя Сокирко Л.М.