Справа № 340/526/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 340/526/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року (суддя Науменко В.В.) у справі №340/526/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

1) визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Кіровоградській області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у розмірі 30000 гривень щомісячно за період з 30.08.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.01.2023 включно.

2) зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Кіровоградській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у розмірі 30000 гривень щомісячно за період з 30.08.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.01.2023 включно.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.02.20243 позовну заяву - залишено без руху та запропоновано позивачу, зокрема, подати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.

У встановлений суддею строк представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій клопотання про поновлення строку звернення до суду не подано, а причинами пропуску строку звернення зазначені ті ж самі доводи, що у позовній заяві, яким судом надана оцінка в ухвалі про залишення позову без руху. Такими причинами пропуску строку звернення з позовом до суду позивачем було визначено те, що строки звернення до суду з цим позовом повинні відраховуватись від дати набрання сили судовим рішенням у справі 340/3961/22, а саме - з 07.12.2023. Так, у вказаній справі позовні вимоги стосувались ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 до закінчення дії воєнного стану, водночас такі вимоги були задоволені лише частково - з 24.02.2022 по 29.08.2022, і лише після набрання законної сили рішенням у цій справі позивач дізнався про порушення своїх прав щодо невиплати зазначеної додаткової винагороди за період з 30.08.2022 по 19.01.2023, що і стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, який визначено ст.233 КЗпП України, а зазначені підстави пропуску такого строку не можливо визнати поважними, оскільки не свідчать про наявність причин, які об`єктивно перешкоджали чи унеможливлювали звернення позивачем з позовом до суду у визначені законом строки.

Такі висновки суд першої інстанції обгрунтував тим, що представник позивача, який також представляв інтереси позивача і у справі 340/3961/22, отримав копію рішення у вказаній справі в особистий електронний кабінет 08.11.2022, а отже не міг не знати період, за який його позовні вимоги були задоволені.

Позивач не подавав апеляційну скаргу на рішення суду у справі № 340/3961/22, а отже, погодився з таким рішенням.

Водночас, апеляційна скарга, що була подана відповідачем у справі та за якою й відбувався апеляційний перегляд такого рішення, за своїм змістом стосувалась не періоду, за який було задоволено позовні вимоги, а зводилась до незгоди з ухваленим рішенням взагалі, апелянт (відповідач) просив повністю відмовити у задоволенні позову.

З цих підстав суд першої інстанції зазначив, що перегляд справи 340/3961/22 в апеляційному порядку жодним чином не впливав на правовідносини щодо нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 за період з 30.08.2022 по 19.01.2023 (що є предметом спору у справі, що розглядається), оскільки такий перегляд не стосувався вирішення зазначених позовних вимог, а отже очікування результату вирішення такої справи в апеляційному суді не могло вплинути на перебіг строку звернення до суду з цим позовом.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував того, що від розгляду справи №340/3961/22, а також від розгляду Верховним Судом зразкової справи №260/3564/22, до набрання законної сили рішенням в якій було зупинено провадження у справі №340/3961/22, залежала можливість звернення з цим позовом до суду, оскільки у зразковій справі Верховним Судом вирішувалось питання щодо права працівників Служби судової охорони на виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168. З цих підстав позивач вказує на те, що позивач, який очікував набрання законної сили рішенням суду у справі №340/3961/22 за своїм позовом в аналогічним предметом, не допускав несумлінності чи безпідставного зволікання зі зверненням до суду з цим позовом. Також позивач вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано того, що строки, передбачені ст.233 КЗпП України, були зупиненні на період дії карантину.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки вказаний спір стосується дотримання трудових гарантій працівника на оплату праці, то при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення з позовом до суду слід застосовувати положення ст.233 КЗпП України.

Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних відносин) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У спірному випадку позивачем порушено питання про виплату йому додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за період: з 30.08.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.01.2023 включно.

В той же час, позивач з цим позовом звернувся до суду 30.01.2024, тобто з пропуском тримісячного строку, який встановлено ст.233 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).

Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.

У спірному випадку поважність причин пропуску строку позивач пов`язував з тим, що на дотримання такого строку вплинули результати розгляду справи №340/3961/22, яка стосувалася вимог позивача про нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 до закінчення дії воєнного стану. Тобто, заявлені позивачем у справі №340/3961/22 вимоги охоплювали і період, за який заявлено вимоги у цій справі.

Надаючи оцінку таким аргументам позивача, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що представник позивача, який також представляв інтереси позивача і у справі 340/3961/22, отримав копію рішення у вказаній справі в особистий електронний кабінет 08.11.2022, а отже не міг не знати період, за який його позовні вимоги були задоволені.

При цьому, позивач не подавав апеляційну скаргу на рішення суду у справі №340/3961/22, а отже, погодився з таким рішенням.

Водночас, апеляційна скарга, що була подана відповідачем у справі та за якою й відбувався апеляційний перегляд такого рішення, за своїм змістом стосувалась не періоду, за який було задоволено позовні вимоги, а зводилась до незгоди з ухваленим рішенням взагалі, апелянт (відповідач) просив повністю відмовити у задоволенні позову.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, що перегляд справи 340/3961/22 в апеляційному порядку жодним чином не впливав на правовідносини щодо нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 від 28.02.2022 за період з 30.08.2022 по 19.01.2023 (що є предметом спору у справі, що розглядається), оскільки такий перегляд не стосувався вирішення зазначених позовних вимог, оскільки позивачем рішення суду першої інстанції оскаржено не було, а отже очікування результату вирішення такої справи в апеляційному суді не могло вплинути на перебіг строку звернення до суду з цим позовом.

Безпідставним суд апеляційної інстанції вважає і посилання позивача на розгляд Верховним Судом зразкової справи №260/3564/22, оскільки право особи на звернення до суду не залежить від результатів розгляду Верховним Судом тієї чи іншої справи, а отже і строки звернення до суду не можуть визначатися від дати ухвалення Верховним Судом рішення у справі.

Стосовно аргументів позивача щодо неврахування судом першої інстанції того, що строки, передбачені ст.233 КЗпП України, були зупиненні на період дії карантину, слід зазначити таке.

Так. дійсно відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В той же час, карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

У спірному випадку, як зазначено вище, позивач звернувся до суду з позовом 30.01.2024, тобто з пропуском тримісячного строку після завершення дії карантину.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскільки позивачем не було наведено обставин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися до суду із позовом у визначені законом строки, то суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення такого строку, наслідком чого стало повернення позову позивачу.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим підстав для її скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2024 року у справі №340/526/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку, в строки, встановлені ст..329 КАС України.

Повне судове рішення складено 18.04.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк