Справа № 480/13261/23
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року Справа № 480/13261/23

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глазько С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку із тим, що позивач самостійно виховує дитину до 18 років, на підтвердження чого було додано до заяви відповідні докази. Однак позивач вказує, що відповідач протиправно відмовив у наданні позивачу відстрочки від мобілізації, а тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

Ухвалою від 20.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні відповідно до ст. 262 КАС України).

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно документів долучених до заяв про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_1 неможливо підтвердити факт самостійного виховання дитини, оскільки розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з одним із батьків визначає лише факт проживання дитини з позивачем, проте жодним чином не підтверджує факт відсутності участі матері у вихованні дитини та не виливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо її виховання.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позову та відзиву, встановив наступне.

12.07.2023 позивач звернувся із заявою до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 у якій зазначив, що відповідно до статті 23 Закону не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Позивач зазначив, що у нього на самостійному утриманні та вихованні перебуває малолітня донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 03.10.2012 року, актовий запис №2592. 27 лютого 2023 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми №592/9299/22 шлюб з матір`ю доньки - ОСОБА_3 було розірвано. 23 травня 2023 року постановою Сумського апеляційного суду у справі №592/9299/22 визначено місце проживання доньки разом з позивачем. Таким чином, ОСОБА_1 вважаючи, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, керуючись ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» просив відповідача надати йому, військовозобов`язаному ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі самостійного виховання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Листом від 19.07.2023 №2/3769 відповідач повідомив позивача, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини. Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік. А тому, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки не встановлюють факти, а оформлюють відстрочки на підставі відповідних підтверджуючих документів, у яких ці факти вже встановлені. Тобто, підтверджуючими документами самостійного виховання батьком дитини до 18 років є: свідоцтво про народження дитини; довідка про склад сім`ї; один із таких документів, зважаючи на конкретну ситуацію: рішення суду про визнання дружини безвісно відсутньою; рішення суду про визнання дружини померлою; свідоцтво про смерть дружини; рішення суду про позбавлення дружини батьківських прав; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання тощо. Отже, документи, додані позивачем до звернення, не свідчать про виховання ним дитини самостійно. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. На підставі вищевикладеного, відповідач зазначив, що подані документи не підтверджують факт самостійного виховання позивачем дитини, та не доводять наявність у позивача підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченої абзацом 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відмову відповідача у видачі йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач вважає протиправною, а тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

Указом Президента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Згідно абз. 2 ч. 1, 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Виклик в телефонному режимі не суперечить нормі законодавства щодо оповіщення про прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Положеннями ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналізом наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Дана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив окрім вказаних в нормі закону.

Згідно п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення № 154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до п. 9 Положення № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Пунктом 11 Положення № 154 передбачено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, встановлення відстрочок покладені, в тому числі на відповідача.

Як установлено судом, на підставі матеріалів справи, позивач звертався із заявою до відповідача про відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації згідно абз. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Згідно наданих документів вбачається, що 20.11.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 лютого 2023 року у справі № 592/9299/22 вище зазначений шлюб було розірвано.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 .

Поставною Сумського апеляційного суду від 23.05.2023 у справі № 592/9299/22, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Пулинцем Богданом Анатолійовичем було задоволено, а саме:

рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 лютого 2023 року в частині вирішення вимог про визначення місця проживання скасовано та ухвалено нове рішення;

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено;

визначено місце проживання дитини ОСОБА_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки сільської ради №260, до складу сім`ї ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_3 входять:

1. ОСОБА_1 - заявник - ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

2. ОСОБА_4 - батько - ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

3. ОСОБА_5 - мати - ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

4. ОСОБА_2 - дочка - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд зауважує, що визначення поставною Сумського апеляційного суду від 23.05.2023 у справі № 592/9299/22 місця проживання дитини ОСОБА_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , не підтверджує здійснення ним самостійного виховання та утримання, а лише підтверджують дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону.

Суд звертає увагу що вказаною постановою суду, окрім іншого було встановлено: «відповідачка ОСОБА_3 перешкод для спілкування з донькою та участі у її вихованні не має, проте через періодичні тривалі виїзди за межі України не має можливості забезпечити дитині належні умови для проживання навчання та розвитку. Із зазначеного вбачається, що батько приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, піклується про доньку, забезпечує її одягом, харчуванням, засобами для розвитку, дитина перебуває на його вихованні та утриманні. Вбачається, що за час окремого проживання батьків і відповідно проживання малолітньої дитини з батьком в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, стосунки у сім`ї добрі, дитина почувається впевнено».

Суд наголошує, що позивач, як батько відповідно до Сімейного кодексу України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання не підтверджений наданими суду доказами.

Суд наголошує, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей.

У даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.

Зокрема, і відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, а саме докази того, що позивач звертався до суду про стягнення з неї аліментів на утримання дітей та докази наявності заборгованості зі сплати аліментів, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.

Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».

Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком;

одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.

Також слід врахувати, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

У постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ.

Тобто, для набуття статусу одинока матір, одинокий батько, необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Системний аналіз норм Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.

Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених правових норм, суд приходить до переконання, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років.

З вказаних підстав, суд вважає правомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів позивача та оцінивши зібрані в справі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

З урахуванням положень ст.139 КАС України питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько