Справа № 607/5735/24
Суддя: Стельмащук П. Я.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2024 Справа №607/5735/24 Провадження №2-а/607/163/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участі секретаря судового засідання Крупи А.О., представника позивача Костишина В.М. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі адміністративну справу за позовною заявою представника ОСОБА_1 адвоката Костишина Василя Михайловича до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 адвокат Костишин В.М. звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 11.03.2024 серії ББА №574011, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 510 грн.

Позов обґрунтовано тим, що згідно оскаржуваної постанови, позивач керуючи транспортним засобом, рухалася крайньою лівою смугою при вільній правій смузі, чим порушила п.11.5 ПДР України. Із вказаною постановою позивач не погоджується, вважає її безпідставною та протиправною. Вказує на те, що на ділянці дороги в с. Новостав, по якій рухалася позивач, була відсутня дорожня розмітка, яка б розділяла проїзну частину на дві полоси і дорожнє покриття було в неналежному стані, через значну кількість вибоїн. У зв`язку із цим, позивач була змушена маневрувати для вибору безпечної траєкторії руху. Крім того, з наявної на дорозі дорожньої розмітки неможливо встановити чи має дана дорога дві смуги руху в одному напрямку. В оскаржуваній постанові відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено відеозапис порушення, тому відеозапис є неналежним та недопустимим доказом. Загалом, висновки інспектора не відповідають дійсним обставинам справи, постанова є незаконною і не обґрунтованою, складена за відсутності доказів, тому є такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 14.03.2024 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

20.03.2024 судом отримано відзив на позов, згідно якого Головне управління Національної поліції в Тернопільській області позову не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки при складанні спірної постанови інспектор діяв виключно на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України. На спростування доводів позивача до відзиву долучено диск з матеріалами відеофіксації.

Представник позивача Костишин В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, просить суд розгляд справи проводити без участі уповноваженого представника, про що зазначає у відзиві на позов.

Розглянувши адміністративну справу, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Судом встановлено, що 11.03.2024 інспектором СРПП СПД №2 (м. Шумськ) Кременецького районного відділення поліції Головного управління національної поліції у Тернопільській області Поліщуком Р.М. складено постанову серії ББА №574011 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у якій зазначено, що ОСОБА_1 11.03.2024 о 17 год. 05 хв. в с. Новостав по вул. Шкільна на а/д Р-26 керувала транспортним засобом Kia Optima, р.н. НОМЕР_1 , рухаючись крайньою лівою смугою при вільній правій смузі, чим порушила п.11.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.2 ст.122 КУпАП.

Даною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 11.5 ПДР України на дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки).

Згідно ч.2 ст.122 КУпАП порушення правил розташування транспортних засобів на проїзній частині, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними, якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, саме відповідач зобов`язаний довести правомірність складення ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем Правил дорожнього руху України.

При цьому, суд не має права самостійно відшукувати докази винності особи у вчиненні певного правопорушення, адже діючи таким чином суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, на спростування доводів позивача стороною відповідача надано суду матеріалами відеозапису із нагрудної камери поліцейського.

Проте, досліджений в судовому засіданні відеозапис не доводить порушення позивачем п. 11.5 ПДР України. Так, з відео не можливо встановити, що на момент прийняття поліцейським рішення про зупинку транспортного засобу позивача, останній рухався по автодорозі, яка має дорожню розмітку, яка поділяє смуги руху в одному напрямку на праву та на ліву. Розмітку (переривчасту лінію) видно лише біля автомобіля поліції. Однак, якщо звернути увагу на інтервал переривчастої лінії, очевидним є те, що далі від місця знаходження автомобіля поліції (в сторону, з якої рухався автомобіль позивача) ця переривчаста лінія не продовжується. Отже, до моменту прийняття поліцейським рішення про зупинку транспортного засобу, автомобіль позивача рухався по дорозі із єдиною розміткою, а саме суцільною лінією, яка поділяє дорогу на дві смуги руху протилежних напрямків. Цю розмітку позивач не перетинала, а отже не порушувала п. 11.5 ПДР України.

Також, з відео встановлено, що дорога, по якій рухалась позивач містить численні пошкодження, а тому заслуговують на увагу пояснення представника позивача про те, що маневрування по дорозі могло бути вимушеним.

Стаття 62 Конституції України встановлює, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а).

З огляду на зазначене, вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, не доведена та не підтверджується належними доказами, що виключає притягнення її до адміністративної відповідальності.

Відповідно до положень частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний, зокрема, має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Тому, керуючись приписами наведених норм законодавства, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо складання оскаржуваної постанови, та вважає, що постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Щодо розподілу судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи, суд зазначає таке.

Нормами ч. 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 5 Договору №12/03/24 про надання правової допомоги від 12.03.2024 укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Костишин Василем Михайловичем, сторони погодили, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у сумі 5000 грн. до 12.03.2025. Проведення клієнтом оплати адвокату узгодженої суми гонорару підтверджується актом про прийом-передачу грошових коштів. Форма оплати: готівкова або безготівкова, шляхом перерахунку грошових коштів на картковий рахунок адвоката.

Сторони погодили, що сума гонорару складається із наступних складових: консультація, узгодження правової позиції, визначення обсягу та характеру доказів, збір доказів, пошук судової практики 1500 грн.; складання позовної заяви 1500 грн., представництво в суді (участь в судових засіданнях та складання інших процесуальних документів у випадку необхідності) 2000 грн. (п.6 Договору).

Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачка не надала до матеріалів позовної заяви жодного документу, котрий підтверджує витрати на отримання правової допомоги в розмірі 5000 грн., відсутній акт виконаних робіт, розрахунок годин надання правової допомоги, що унеможливлює задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Крім того, стосовно доводів відповідача про відсутність доказів про сплату адвокату гонорару в сумі 5000 грн., суд зазначає, що як вбачається зі змісту п. 5 Договору, клієнт та адвокат дійшли взаємної згоди, що оплата адвокату гонорару за надані послуги буде здійснена до 12.03.2025 на підставі акта про прийом-передачу грошових коштів.

Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.08.2021 у справі №300/3178/20.

Окрім того, у постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц викладено правову позицію щодо вирішення питання про професійну правничу допомогу, де зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, а також враховуючи те, що позовні вимоги задоволено, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме її слід задовольнити в розмірі 2500 грн.

На переконання суду витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. будуть не співмірними із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на представництво інтересів позивача в суді, та не відповідатимуть критерію розумності їхнього розміру.

В силу вимог частини першої статті 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 484,48 грн. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242, 244-246, 257, 271, 286 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Позов представника ОСОБА_1 адвоката Костишина Василя Михайловича до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №574011 від 11.03.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 484,48 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Тернопільській області, , місцезнаходження - вул. Валова, 11, м. Тернопіль, 46001.

Рішення складено та підписано 11.04.2024.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук