Справа № 460/21284/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/21284/23 пров. № А/857/1506/24 857/1507/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Поліщук О.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 11 год. 19 хв. 26 грудня 2023 року повний текст складено 05 січня 2024 року, та апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Поліщук О.В.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 15 год. 57 хв. 08 січня 2024 року повний текст складено 11 січня 2023 року у справі № 460/21284/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

11.09.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач 1), Військової частини НОМЕР_2 (далі-відповідач 2), просив: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не вирішення порушених питань у зверненні ОСОБА_1 від 06.04.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.04.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо припинення розгляду звернення позивача від 09.05.2023 без вирішення порушених питань, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення позивача від 09.05.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо припинення розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.05.2023 без вирішення порушених питань, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати військову НОМЕР_2 повторно розглянути звернення позивача від 28.05.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у вирішенні порушених питань у зверненні ОСОБА_1 від 29.05.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян»; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути звернення ОСОБА_2 від 29.05.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не вирішення порушених питань у зверненні ОСОБА_1 від 06.04.2023 наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.04.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо припинення розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.05.2023 без вирішення порушених питань, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.05.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо припинення розгляду звернення ОСОБА_1 від 28.05.2023 без вирішення порушених питань, наданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 28.05.2023 із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян». В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що лист відповідача-1 від 10.05.2023 за № 501/26/269, наданий у відповідь на звернення позивача від 06.04.2023, у розумінні вимог чинного законодавства України не може вважатися належною відповіддю на звернення громадянина (по суті викладених у ньому обставин і порушеного питання), а тому такий розгляд звернення позивача є неналежним і протиправним. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача-1 не було правових підстав застосовувати приписи частини другої статті 8 Закону № 393/96-ВР щодо припинення розгляду повторних звернень позивача від 09.05.2023 та від 28.05.2023, оскільки перше звернення від 06.04.2023 фактично не було вирішене по суті. Суд першої інстанції заначив, що відповідач-2 не відмовляв у вирішенні питання, порушеного у зверненні від 29.05.2023, як про це вказує позивач. Навпаки, відповідач-2 розглянув по суті питання щодо виплати щомісячної додаткової грошової винагороди та прийняв рішення про відмову в задоволенні прохання позивача. Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем до відповідача-2 позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови у вирішенні звернення від 29.05.2023 та зобов`язання повторно розглянути таке звернення є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають до задоволення.

29.12.2023 від позивача до суду надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення по справі, у якій він просить суд стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 9000,00 грн пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року Заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі № 460/21284/23 за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 3000,00 (три тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на характер спірних правовідносин, приймаючи до уваги обставини цієї справи та процесуальний хід її розгляду, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суми витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн, що відповідає принципам об`єктивності, справедливості та співмірності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити повністю та скасувати додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції виходив з відсутності у відповіді на звернення позивача словосполучення на кшталт «в задоволенні прохання, викладеного у вашому зверненні, відмовити». Використане військовою частиною НОМЕР_1 обґрунтування що порушене заявником, вирішено в судовому порядку і не на користь ОСОБА_1 , місцевий суд не вважав належним розглядом і відповіддю на звернення. Встановивши, що усі звернення позивача були аналогічні, суд не послався на жодну норму, яка дає право заявнику звертатись з повторними зверненнями лише через те, що йому не подобається відповідь на його перше звернення. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначив, що суд першої інстанції не врахував усі заперечення військової частини по таких витратах.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року в частині відмови в позові та в цій частині ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Вважає, що військова частина НОМЕР_2 вирішила не вирішувати по суті питання у заяві від 29.05.2023, а лише повідомила, що щомісячна винагорода виплачувалась згідно Інструкції №260 без покликання на пункти, та що дане питання було предметом спору у справі №817/1578/17, №460/3502/19, №460/4474/19, тому на думку відповідача відсутні підстави для перерахунку позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди. Відповідь носить формальний характер. Вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в позові в цій частині вимог не врахував висновки у судових рішеннях у ряді справ між цими сторонами, які розглядали аналогічні спори.

Позивач подав відзив на апеляційні скарги відповідача-1 в якому зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувані рішення, якими задоволено його позовні вимоги та витрати на професійну правничу допомогу правильно застосував норми матеріального та процесуального права, врахував висновки Верховного Суду, висновки суду першої інстанції в цих судових рішеннях в частині задоволення позову та витрат не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.

В судовому засіданні представники військових частин подані апеляційні скарги підтримали, щодо апеляційної скарги позивача заперечили, позивач апеляційну скаргу підтримав, щодо апеляційних скарг відповідача заперечив.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувані рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідають.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 06.04.2023 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із зверненням, у якому просив вирішити питання щодо нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017.

Розглянувши вказане звернення, відповідач-1 листом від 10.05.2023 за № 501/26/269 повідомив позивача, що порушене у зверненні питання вже було предметом судового розгляду та вирішено по суті. Так, згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 817/1578/17, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання бездіяльності протиправною, внесення змін в наказ відмовлено повністю.

09.05.2023 позивач повторно звернувся до відповідача-1 із зверненням, у якому просив вирішити питання щодо нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017. Крім того, просив надати інформацію про дату надходження та реєстрацію вказаного звернення.

За наслідками розгляду вищенаведеного звернення, відповідач-1 листом від 22.05.2023 за № 501/26/305 повідомив позивача, що відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Враховуючи вищезазначене та керуючись статтею 8 Закону України «Про звернення громадян» у листі відповідач-1 вказав, що припиняє розгляд звернення. Додатково повідомив, що згідно з трекінгом рекомендованого поштового відправлення № 430 заява позивача надійшла на адресу військової частини НОМЕР_1 17.05.2023 та зареєстрована за вхідним №М-2541 від 19.05.2023.

28.05.2023 позивач звернувся до відповідача-1 із зверненням, у якому просив вирішити питання щодо нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017. Крім того, просив надати інформацію про дату надходження та реєстрацію вказаного звернення.

Розглянувши вказане вище звернення, відповідач-1 листом від 14.06.2023 за № 501/26/354 повторно повідомив позивачу, що порушене у зверненні питання щодо нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди уже було предметом судових розглядів та вирішено по суті в судовому порядку. Згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 817/1578/17, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання бездіяльності протиправною, внесення змін в наказ відмовлено повністю. Згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 по справі № 460/3502/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій відмовлено. Згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 по справі № 460/4474/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним та скасування наказу відмовлено повністю. Враховуючи вищезазначене та керуючись статтею 8 Закону України «Про звернення громадян» відповідач-1 повідомив позивачу про припинення розгляду звернення.

29.05.2023 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_2 із зверненням, у якому просив вирішити питання щодо нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017. Крім того, просив надати інформацію про дату надходження та реєстрацію вказаного звернення.

За результатами опрацювання вказаного вище звернення, відповідач-2 листом від 04.07.2023 за № 36/691 повідомив позивачу, що на підставі наявних документів, які передані військовою частиною НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 на зберігання, встановлено, що щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась позивачу відповідно до наказу МОУ від 11.06.2008 № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Крім того повідомив, що порушене у зверненні питання щодо нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди вже було предметом судових розглядів та вирішено по суті в судовому порядку, а саме: згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 817/1578/17, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання бездіяльності протиправною, внесення змін в наказ відмовлено повністю; згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 по справі № 460/3502/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій відмовлено; згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 по справі № 460/4474/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним та скасування наказу відмовлено повністю. Таким чином, у листі відповідач-2 констатував відсутність законних підстав для перерахунку позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди.

Вважаючи дії відповідачів такими, що суперечать вимогам Закону України «Про звернення громадян», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Реалізація громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульована Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі -Закон №393/96-ВР).

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Положеннями частини третьої статті 3 Закону № 393/96-ВР визначено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 7 Закону № 393/96-ВР встановлено заборону відмови в прийнятті та розгляді звернення й передбачено обов`язок із прийняття та розгляду звернень, оформлених належним чином і поданих у встановленому порядку.

Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Отже, як це правильно зауважив суд першої інстанції, аналіз вищенаведених норм Закону № 393/96-ВР в їх взаємозв`язку дозволяє дійти висновку про те, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов`язку суб`єктом владних повноважень. Так, істотною умовою такої відповіді є її належне обґрунтування і вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення і на підставі його ґрунтовного й всебічного вивчення).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.04.2020 по справа № 813/4351/16 (адміністративне провадження № К/9901/23316/18).

Як це встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, позивач і відповідачі є суб`єктами правовідносин у сфері звернень громадян з відповідними правами й обов`язками, зокрема з правом позивача скерувати звернення й обов`язком відповідачів розглянути їх і надати на них відповідь. Тобто, у відповідності до Конституції України, Закону № 393/96-ВР відповідачі були уповноважені розглядати звернення позивача, чого учасники справи під час слухання справи не заперечували.

У зверненні від 06.04.2023 позивач просив відповідача-1 вирішити питання щодо нарахування та виплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017. Розглянувши таке звернення, листом від 10.05.2023 за № 501/26/269 відповідач-1 зацитувавши статтю 8 Закону № 393/96-ВР повідомив позивача, що «…повторно повідомляємо, що порушене у Вашому зверненні питання уже було предметом судового розгляду та вирішено по суті. Згідно рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 817/1578/17, яке набрало законної сили, у задоволенні Вашого позову до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання бездіяльності протиправною, внесення змін в наказ відмовлено повністю. Прийняте рішення може бути Вами оскаржено у порядку та строки визначенні чинним законодавством».

Аналізуючи зміст відповіді на звернення позивача від 06.04.2023 суд першої інстанції констатував, що таке носить формальний характер і не містить самого рішення відповідача-1 з приводу вирішення питання щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017, позаяк, у листі від 10.05.2023 за № 501/26/269 не міститься вказівки на задоволення або відмову в задоволенні відповідного прохання позивача. Фактично відповідач-1 обмежився цитуванням приписів статті 8 Закону № 393/96-ВР, а також вказівкою на те, що порушене позивачем питання було предметом спору в межах адміністративної справи № 817/1578/17, що на переконання суду першої інстанції лист відповідача-1 від 10.05.2023 за № 501/26/269, наданий у відповідь на звернення позивача від 06.04.2023, у розумінні вимог чинного законодавства України не може вважатися належною відповіддю на звернення громадянина (по суті викладених у ньому обставин і порушеного питання), а тому такий розгляд звернення позивача є неналежним і протиправним, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Як це правильно зауважив суд першої інстанції, оскільки відповідача-1 перше звернення від 06.04.2023 не вирішив по суті, а тому припинення розгляду повторних звернень позивача від 09.05.2023 та від 28.05.2023 з підстав застосовування приписів частини другої статті 8 Закону № 393/96-ВР, не відповідало фактичним обставинам справи та такі дії є протиправними.

Враховуючи протиправність дій відповідача-1 щодо не вирішення звернення позивача від 06.04.2023 по суті, і як наслідок припинення розгляду повторних звернень позивача від 09.05.2023 та від 28.05.2023, належним способом захисту порушеного права, яке встановлено судом, є зобов`язання повторно розглянути звернення позивача від 06.04.2023, від 09.05.2023 та від 28.05.2023.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача-2 щодо відмови у вирішенні звернення позивача від 29.05.2023 та, відповідно, зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути таке звернення, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до відповідача-2 із зверненням від 29.05.2023 позивач просив вирішити питання щодо нарахування та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 31.07.2017 по 18.09.2017.

Так, як це правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач-2 листом від 04.07.2023 за № 36/691 повідомив позивача, що «…За результатами опрацювання повідомляємо, що на підставі наявних документів, які передані військовою частиною НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 на зберігання встановлено, що щомісячна додатково грошова винагорода виплачувалась Вам відповідно до наказу МОУ від 11.06.2008 №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Крім того повідомляємо, що порушене у зверненні питання щодо нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди вже було предметом судових розглядів та вирішено по суті в судовому порядку, а саме: згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.02.2018 по справі № 817/1578/17, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання бездіяльності протиправною, внесення змін в наказ відмовлено повністю; згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 по справі № 460/3502/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій відмовлено; згідно з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 по справі № 460/4474/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову позивача до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправним та скасування наказу відмовлено повністю. Враховуючи вищезазначене, відсутні законні підстави для перерахунку Вам щомісячної додаткової грошової винагороди».

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що за змістом листа від 04.07.2023 за № 36/691 відповідач-2 фактично повідомив про відсутність законних підстав для перерахунку позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди. Оцінка змісту листа відповідача-2 від 04.07.2023 за № 36/691 свідчить на користь того, що при розгляді звернення позивача від 29.05.2023 останнім були в повній мірі дотримані вимоги Закону № 393/96-ВР, оскільки така відповідь містить не лише вказівку на конкретне рішення щодо відсутності підстав для перерахунку щомісячної додаткової грошової винагороди, а й на мотиви прийняття такого рішення, тобто наявність судових рішень, якими встановлено відсутність у позивача права на нарахування та виплату щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.

Окрім того, як це правильно зазначено судом першої інстанції, переглядаючи в порядку касаційного провадження рішення попередніх інстанцій у справі за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, Верховний Суд у постанові від 24.05.2023 по справі № 460/4474/19 (адміністративне провадження № К/9901/12037/21 вказав, що «…пункт 9.1 розділу ІХ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція № 260) встановлював, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується тільки за рішенням Міністра оборони України.

Пунктами 3, 4 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24.10.2016 № 550 (далі - Інструкція № 550) було передбачено, що до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).

Вказане кореспондується з положеннями пункту 4 Інструкції № 550, за змістом яких виплата військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди здійснюється виключно у період виконання ними обов`язків за посадами.

Матеріалами справи встановлено, що з 31.07.2017 посаду старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яку позивач обіймав, було скорочено, що, в свою чергу, унеможливило виконанням позивачем обов`язків за такою посадою.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.02.2020 у справі № 460/3502/19 за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій, яке набрало законної сили 12.08.2020, відмовлено в задоволенні позову. У вказаній справі суд дійшов висновку, що відповідач правомірно припинив нарахування та виплату позивачу з 31.07.2017 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Інструкцією № 550.

З системного аналізу наведених вище приписів Інструкції № 550 можна дійти висновку, що можливість виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям законодавством безпосередньо пов`язується із виконанням ними обов`язків за посадами, а отже із перебуванням на штатній посаді (посаді, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).

Зважаючи на вищезазначене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наказ командувача військ Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 04.08.2017 № 397 «Про виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в частині встановлення 30.07.2017 як кінцевої дати періоду виплати щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% від місячного грошового забезпечення за липень 2017 року старшому офіцеру відділу напрямків управління територіальної оборони підполковнику ОСОБА_1 є правомірним.»

Отже, висновки суду першої інстанції щодо дотримання відповідачем-2 вимог Закону 393/96-ВР при розгляді звернення позивача від 29.05.2023, оскільки такий не відмовляв у вирішенні питання, порушеного у зверненні від 29.05.2023, як про це вказує позивач, а розглянув його по суті з покликанням на судові рішення, за якими у спірній виплаті позивачу відмовлено в судовому порядку на час розгляду його звернення та прийняв рішення про відмову в задоволенні прохання позивача щодо нарахування та виплати ЩДГВ за період з 31.07.2017 по 18.09.2017 у відповідності до вимог Закону України №2011-ХІІ та постанови КМУ №889, відповідають фактичним обставинам справи, а заявлені позивачем до відповідача-2 позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим не підлягають до задоволення.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Щодо аргументів скаржника відповідача-1 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, ВП ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 відступила від правового висновку КЦС ВС щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідного для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, визначивши, що учасник справи повинен деталізувати опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

У разі встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Відповідні положення міститься у Постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, де зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

31 січня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 185/5421/21 зазначив, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц дійшла висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18, а також підтримані Верховним Судом у постановах від 06 квітня 2022 року у справі №500/1410/21, від 18 травня 2022 року у справі №826/6958/17.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження фактично понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано:

1) копію договору про надання правничої допомоги від 06 вересня 2023 року, п. 2.1 якого передбачає, що попередня вартість правничої допомоги в межах цього договору складає 9000 грн;

2) копію акта виконаних робіт від 28.12.2023 за договором про надання правничої допомоги від 05.09.2023 з описом наданих юридичних послуг, зі змісту якого вбачається, що адвокатом надано позивачу наступні види правової допомоги:

- складання позовної заяви від 08.09.2023, формування доказової бази, групування доказів, додатків до позовної заяви, їх роздруківка - витрачений час 05 год.

- складання відповіді на відзив в/ч НОМЕР_2 та в/ч НОМЕР_1 - витрачений час 01 год;

- прийняття участі адвоката ОСОБА_4 у судових засіданнях щодо захисту прав та інтересів клієнта, правовий аналіз інформації, документів і матеріалів, що стосуються справи, із наданням усних і письмових консультацій, роз`яснень щодо питань які стосуються справи, виконання окремих доручень клієнта - 5 судових засідань/600 грн за одне засідання.

Судом першої інстанції при вирішенні даного питання враховано правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19) та позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), аналогічні критерії, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, суд першої інстанції правильно врахував, що розмір витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем частково обґрунтований у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що складність справи, загалом, обумовлена як суттю спору й характером спірних правовідносин (нестандартний спір, нетипові правовідносини), так і кількістю учасників, обсягом доказів, кількістю засідань, а тому, з урахуванням принципу пропорційності та співмірності, враховуючи характер спірних правовідносин, частковість задоволення позовних вимог, клопотання відповідача-1 про зменшення заявлених до відшкодування витрат, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення на користь позивача 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідач-1 допустив протиправних дій при вирішенні звернень позивача від 06.04.2023, від 09.05.2023, від 28.05.2023, що є підставою для зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повторно їх розглянути із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян».

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідача-1, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 139, 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 460/21284/23 без змін.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі № 460/21284/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 17.04.2024 згідно з ч.3 ст.321 КАС України