Справа № 420/22363/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

До суду звенувся ОСОБА_1 з позовом (а.с.36-44) до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2017 по 22.05.2023 та компенсації за не отримане речове майно;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 30.07.2017 по 22.05.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу йому ОСОБА_1 , вихідну допомогу при звільненні з військової служби за 12 календарних років в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ, з урахуванням раніше виплачених сум.

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його ОСОБА_1 , користь грошову компенсацію за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його ОСОБА_1 , користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку (тобто, несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2017 по 22.05.2023 року та компенсації за не отримане речове майно) по день винесення рішення судом по даній справі.

Позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 звільнений з військової служби за станом здоров`я та виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.

В наказі про звільнення вказано виплатити йому грошову компенсацію за належне не отримане речове майно у сумі 52055,97 грн. Вказана компенсація не виплачена. Крім того, за час проходження служби не виплачена індексація грошового забезпечення за періоди з 30.07.2017 по 22.05.2023 року.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача та в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон України №2011-XII), «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ), Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Також позивач вважає, що оскільки він отримував грошову винагороду за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації з березня 2022 року по квітень 2023 року, вказана грошова винагорода повинна бути включена у вихідну допомогу при звільненні з військової служби.

Також посилаючись на ст.ст.116,117 КЗпПУ позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Ухвалою суду від 30.08.2023 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року поновлено строк звернення до суду з позовом, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалами суду віл 23.11.2023, 12.12.2023, 08.01.2024, 25.03.2024 року витребувані докази у відповідача, провадження по справі зупинялось.

Ухвалою суду від 17.04.2024 поновлено провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити на підставі наявних доказів.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, проте не заперечував, що в наказі про звільнення позивача вказано про виплату йому грошової компенсації за належне не отримане речове майно у розмірі 52055,97 грн. Для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно сформована заявка для 12 військовослужбовців, які звільнені в запас на загальну суму 330712,58 грн При надходженні кошторисних призначень, буде виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Що стосується індексації грошового забезпечення представник зазначив, що у січні 2016-листопаді 2018 року фінансування на здійснення індексації не здійснювалось. З грудня 2018 по грудень 2022 року індексація позивачу здійснена у повному обсязі, в 2023 році не здійснювалась на підставі абз.18 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій позивач вказує на порушення відповідачем ч.6 ст.18 КАС України, відповідно до якої відповідач повинен зареєструвати електроний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікацій системі.

Крім того, відповідач не виконав ухвалу суду та не надає довідку про грошове забезпечення за період вказаний в позовних вимогах.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт НОМЕР_2 ), учасник бойових дій (посвідчення НОМЕР_3 ) проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з наказом Військової частини НОМЕР_1 №190 від 30.07.2017 року позивач прибув з військової частини НОМЕР_4 на службу у Військову частину НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом (а.с.14).

13.04.2023 року позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про звільнення за станом здоров`я та просив здійснити всі виплати на його користь при звільненні (а.с.12).

Відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 №144 від 22.05.2023 року ОСОБА_1 , звільнений з військової служби наказом військової частини НОМЕР_4 о/свід 09.05.2023 року №208-РС у відставку за станом здоров`я, вважається таким, що вибув із пункту дислокації військової частини НОМЕР_1 , виключений з 22.05.2023 року зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вказаним наказом визначени виплати позивачу, у тому числі наказано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 52055,97 грн, одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних років (а.с.13).

Позивач вважаючи, що йому не у повному обсязі нараховані та виплачені належні йому виплати при звільненні, у тому числі індексація грошового забезпечення за перод з 30.07.2017 по 22.05.2023 року звернувся до суду з даним позовом, в якому також просив застосувати до відповідача відповідальність встановлену ст.117 КЗпПУ та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку (тобто, несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2017 по 22.05.2023 року та компенсації за не отримане речове майно) по день винесення рішення судом по даній справі.

Дослідивши заяви по суті, надані докази щодо спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 2 Закону України №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Закон України №2011-XII відповідно до преамбули Закону визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках,

Згідно з абз 2 ч.1 ст.9-1 Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно МОУ, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою СБУ, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 16.03.2016 року затверджений порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно з п.3, п.4 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі, зокрема, наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Судм встановлено, що в наказі Військової частини НОМЕР_1 №144 від 22.05.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби зазначено про визначени виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 52055,97грн. Проте вказана компенсація не виплачена позивачу.

У відзиві на позов (вх.23.10.2023року) відповідач не заперечував невиплату компенсації посилаючись на сформовану заявку для 12 військовослужбовців, які звільнені в запас на загальну суму 330712,58грн.

У відповіді на відзив від 07.11.2023 року позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.

Таким чином станом на 07.11.2023 року, тобто по більш 5 місяців після звільнення позивача компенсація за речове майно йому не виплачена.

Ухвалою суду від 25.03.2024 року були витребувані докази у відповідача, у тому числі відомості про виплату (невиплату) грошової компенсації за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн; у разі виплати зазначити відповідні відомості щодо дати виплати та докази виплати вказаної суми.

15.04.2024 року до суду надійшла заява по доручення документів на виконання рішення суду. Витребувані відомості щодо виплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн до суду не надані.

За відсутністю витребуваних доказів щодо сплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн, суд вважає обґрунтованими його позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вказаної суми грошової компенсації за не отримане речове майно.

Індексація грошового забезпечення військовослужбовців регламентована Статтею 9 Закону України №2011-XII, Законом №1282-ХІІ, Порядком №1078.

Статтею 9 Закону України №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України №1282-ХІІ.

Згідно з статтею 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Частиною 2 ст.5 Закону №1282-ХІІ встановлено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Законом України №76-VIII від 28.12.2014 року статтю 5 доповнено частиною шостою, якою визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Вказана частина ст.5 діє в редакції Закону України №2148-VIII від 03.10.2017 року, а саме проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно з пунктом 2 Порядку №1078 (в редакції Постанови КМ №1013 від 09.12.2015) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо спірних правовідносин по даній справі висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі №825/874/17, який зазначив, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року від 17.07.2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації. Однак, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Верховний Суд зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Також згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19.07.2019 року у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 року у справі №825/694/17, від 20.11.2019 року у справі №620/1892/19, виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.

З урахуванням викладеного є неспроможними посилання представника відповідача як на підставу невиплати індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по листопад 2018 року відсутність фінансування.

Суд вважає, що відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.07.2017 по 31.12.2022 року.

Необгрутованими є вимоги позивача про виплату йому індексації за 2023 рік, оскільки згідно з абз.18 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» в 2023 році призупинено виплату індексації грошового забезпечення.

Твердження представника відповідача у відзиві на позов, що позивачу з грудня 2018 року по грудень 2022 року виплачена індексація грошового забезпечення у повному обсязі суд не приймає до уваги з огляду на положення Закону №1282-ХІІ, Порядку №1078 та сталу судову практику щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України підлягає застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Зокрема, Верховний Суд в постанові від 19.05.2022 року по справі №400/103/21 зазначив, що висновку суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що з урахуванням п.5 Порядку №1078 індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року підлягає обчисленню з урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, тобто, січня 2008 року, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів пунктів 2, 5 Порядку №1078 (в редакції Постанови КМ №1013 від 09.12.2015) для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових. Отже, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. При цьому, нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

Схеми посадових окладів військовослужбовців затверджені постановою КМУ від 07.11.2007 року №1294 та не змінювались до лютого 2018 року. Відповідно до приписів Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

У постанові від 31.05.2022 року по справі №380/7071/21 зазначено, що згідно з ухвалою Верховного Суду від 18.04.2022 року касаційне провадження у цій справі відкрите з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої та підпунктом «а» п.2 ч.5 ст.328 КАС України, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у випадку, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів звернула увагу на те, що після подання касаційної скарги та відкриття провадження у цій справі, Верховний Суд виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, у справах №400/1118/21 і №420/3593/20 Верховний Суд, розтлумачивши пункти 2, 5, 10-2 Порядку №1078, зазначив, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових.

Одночасно з цим, Суд указав, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. Водночас нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції.

З рештою на основі аналізу наведених норм Суд дійшов висновку, що місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Правовідносини у наведених справах і справі ОСОБА_1 є подібними, а відтак указаний висновок є релевантним до цієї справи.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що постановою КМУ від 07.11.2007 року №1294 затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

Вказана постанова була чинна з 01 січня 2008 року до 01 березня 2018 року.

Верховним Судом зазначено, що суди попередніх інстанцій установили, що з січня 2008 року по лютий 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався. Він змінився лише у березні 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року та якою установлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців. На основі цього Верховний Суд констатує, що в силу норм Порядку №1078 січень 2008 року є базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з січня 2016 року до березня 2018 року.

Також щодо визначення січня 2008 року для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям до 28.02.2018 року вказано у постановах Верховного Суду від 19.05.2022 року у справі №400/103/21, від 23.06.2022 року у справі №120/2399/21-а, від 31.05.2022 року у справі 380/7071/21 та від 09.06.2022 року у справі №600/524/21-а.

Суд вважає необхідним в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, якою визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, застосувати при вирішенні даної справи №420/22363/23 вищезазначені правові висновки Верховного Суду.

Щодо способу захисту прав позивача, то Верховний Суд, зокрема в постанові від 28.09.2022 року по справі №400/1119/21, зазначив, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішення питання щодо визначення базового місяця, який належить застосувати при обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача.

Указаний висновок відповідає правовій позиції і підходу, які застосував Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі №580/3335/21 з подібними правовідносинами (пункти 26-34).

Таким чином, відповідач зобов`язаний був нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 30.07.2017 року по лютий 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, а з березня 2018 року по 31.12.2022 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 року.

Таким чином, судом встановлено несвоєчасну виплату позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн, а також нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким визначена нова редакція ст.117 КЗпПУ, набрав чинності 19.07.2022 року, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Суд вважає, що по даній справі достовірно встановлена затримка розрахунку з позивачем більш шесті місяців, а тому підлягають застосуванню положення ст.117 КЗпПУ шляхом зобов`язання відповідача нарахувата та виплатити позивачу середній заробіток за шість місяців.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу йому вихідну допомогу при звільненні з військової служби за 12 календарних років в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням грошової винагороди за участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ, з урахуванням раніше виплачених сум, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260), якій відповідно до п.1 розділу І визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділ XXXII («Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби») регламентує питання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Згідно з в.1 розділу XXXII військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Пунктом 5 вказаного розділу встановлено, що одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються, зокрема, звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

Таким чином, в розрахунок грошового забезпечення для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не входять винагороди, що є логічно-послідовним, оскільки вказана одноразова грошова допомога виплачується за кожний повний рік служби.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує, відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 242-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 30.07.2017 року по 31.12.2022 та щодо невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн.

Стягунути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.05.2023 року №144 в сумі 52055,97 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30.07.2017 року по лютий 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, а з березня 2018 року по 31.12.2022 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березень 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за затримку розрахунку при звільненні середній заробіток за шість місяців.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва