Справа № 500/9/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/9/24 пров. № А/857/2451/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя Мартиць О.І., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 12.01.2024),

в адміністративній справі №500/9/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу в період з 05 березня 2022 року по 13 квітня 2023 рік грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум; 2) зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 05 березня 2022 року по 13 квітня 2023 рік, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме а саме встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.01.2024 відкрито провадження у справі.

10.01.2024 від відповідача до суду першої інстанції надійшла заява про залишення позову без розгляду, за пропуском строку звернення до адміністративного суду.

12.01.2024 позивач подав заперечення на заяву відповідача про залишення позову без розгляду, в яких просив у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду відмовити, позовну заяву задоволити повністю.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 12.01.2024 не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржувана ухвала суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог на спростування висновків суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду апелянт покликається на те, що про порушення свої прав позивач дізнався лише в середині серпня 2023 року з засобів масової інформації та мережі «Інтернет», тому з метою врегулювання спірних правовідносин 15.08.2023 позивач звернувся до відповідача. Відповідач, в свою чергу, в порушення вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», надав відповідь позивачу з повідомленням про належні позивачу виплати при звільненні лише 01.12.2023. Одним з питань в зверненні від 15.08.2023 було надання відповідачем відомостей щодо розмірів нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення. Просить врахувати апелянт, що до 19.07.2022 строк звернення з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком, а дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), закінчилася тільки 30.06.2023, відтак встановлений статтею 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду має відраховуватись з дня письмового повідомлення працівника про виплачені належні йому кошти, тобто з 01.12.2023.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 12.01.2024 про залишення позовної заяви без розгляду. Зобов`язати суд першої інстанції прийняти позовну заяву до розгляду. Задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 05.03.2022 року по 13.04.2023 року, який перебуває на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №99 від 13.04.2023 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 13.04.2023 (а.с. 12).

15.08.2023 позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання довідки-розрахунку щодо коштів, які ОСОБА_1 були виплачені після звільнення (а.с. 12-зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_4 на письмове звернення ОСОБА_1 листом від 01.12.2023 за №11/2/19646 повідомив про виплачені складові грошового забезпечення при звільненні з військової служби (а.с. 13).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення у належному розмірі при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції в ухвалі від 12.01.2024 керувався ч.ч. 3, 4 ст.123 та п.8 ч.1 ст.240 КАС України і дійшов висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем в обґрунтування клопотання від 12.01.2024 щодо строку звернення до суду, не є поважними.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, не відповідають нормам процесуального права і фактичним обставинам справи, з урахуванням наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 частин 1, 2, 3 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З наведених положень видно, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин та обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України).

Згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.4 ст.123 КАС України).

Таким чином, наведеними вище правовими нормами встановлено, що суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач звернувся в суд із цим адміністративним позовом 31.12.2023 через «Електронний суд», який зареєстрований судом першої інстанції 01.01.2024, та оспорює, зокрема, бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у належному розмірі при звільненні за спірний період.

Отже, спір у вказаній справі існує між позивачем та відповідачами, і полягає у правомірності/протиправності бездіяльності відповідача, що виразились у нарахуванні та невиплаті позивачу в період з 05.03.2022 по 13.04.2023 грошового забезпечення та його складових, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року.

Суд апеляційної інстанції враховує, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, з 19 липня 2022 року КЗпП України строк звернення до суду з трудовим спором, про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

З урахуванням терміну дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тримісячний процесуальний строк на звернення з даним позовом до суду закінчився 01 жовтня 2023 року.

Встановлені у вказані справі фактичні обставини свідчать, що 15.08.2023 позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про надання довідки-розрахунку щодо коштів, які ОСОБА_1 були виплачені після звільнення. На вказану заяву ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 листом від 01.12.2023 за №11/2/19646 повідомив про виплачені складові грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Позивач стверджує, що йому в день виключення зі списків особового складу відповідачем не надавалось повідомлень про нараховані та виплачені йому суми та складові грошового забезпечення. Такі відомості позивачу надано відповідачем лише 01.12.2023 року листом за вихідним №11/2/19616.

Досліджуючи питання строку звернення позивача до суду із цим позовом, колегія суддів враховує, що позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про надання довідки-розрахунку щодо коштів, які ОСОБА_1 були виплачені після звільнення 15 серпня 2023 року в межах визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду після завершення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Проте, з позовом до суду звернувся 31 грудня 2023 року з причини того, що на заяву від 15.08.2023 отримав від відповідача лист лише 01.12.2023, яким повідомлено про виплачені складові грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

В такій ситуації, оскільки на день звільнення позивача з військової служби, а це 13.04.2023 року, письмових повідомлень про розмір виплачених позивачу кошів від відповідача позивачем отримано не було, встановлений статтею 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду має відраховуватись з дня письмового повідомлення працівника про виплачені належні йому кошти, тобто з 01.12.2023 року.

З урахуванням такого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи сформовано помилкові висновки, що не відповідають обставинам справи, а оскаржена ухвала суду винесена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому ухвалу суду першої інстанції від 12.01.2024 року, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки вимоги апеляційної скарги частково не узгоджуються з приписами статті 320 КАС України, тому таку належить задоволити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 січня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №500/9/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль