Справа № 751/11313/23
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департамента патрульної поліції на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.03.2024 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, Департамента патрульної поліції, інспектора взводу № 2 роти № 4 БУПП в Чернігівській області ДПП Шовкового Ігоря Олексійовича про визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії БАД № 799712 від 15.12.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді адміністративного штрафу у сумі 425 гривень, закриття провадження у справі.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.03.2024 позов задоволено: скасовано постанову серії БАД № 799712 від 15.12.2023 у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірним.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.12.2023 інспектором взводу №2 роти №4 БУПП в Чернігівській області Шовковим І. О. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 799712, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення статтею 125 та частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень за те, що 15.12.2023, о 05 год 29 хв у м.Чернігові, по вул. Івана Мазепи, 60, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Мercedes-Benz ML 350, номерний знак НОМЕР_1 , у якого в темну пору доби не працювала права фара в режимі ближнього світла та після зупинки працівниками поліції не увімкнув аварійно-світлову сигналізацію, чим не позначив свій транспортний засіб на проїзній частині, та при цьому не мав при собі (або не пред`явив) поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чи документ, що його замінює.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що ОСОБА_1 керував автомобілем Мercedes-Benz ML, номерний знак НОМЕР_1 , Відповідачем було проігноровано наявність у позивача статусу учасника бойових дій.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, частини перша, друга і четверта статті 126 .

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 126 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

Щодо суті оскаржуваної постанови, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") пред`явити чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.

Аналогічні норми закріплені у підпункті «г» пункту 2.1 ПДР, відповідно до яких водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі. чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Таким чином, наявність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат "Зелена картка") є необхідним лише у випадках, передбачених законодавством.

Зокрема, відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV учасники бойових дій які особисто керують належними їм транспортними засобами звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України .

Отже, обов`язок мати при собі поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не розповсюджується на учасників бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами.

Як вірно встановив суд першої інстанції позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого УМВС України в Чернігівській області 07.07.2015 є учасником бойових дій. Позивач керував транспортним засобом Мercedes-Benz ML, номерний знак НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_1 .

Зважаючи на наведені вище норми, позивач не має обов`язку мати при собі та пред`являти поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.

Відповідно до частини першої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів наголошує на тому, що вказана норма передбачає відповідальність не лише щодо наявності та пред`явлення полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), але й інших документів, передбачених законодавством.

Згідно підпункту «а» пункту 2.4 ПДР на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Так, згідно підпункту «г» пункту 2.1 ПДР водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни (частина друга статті 4 цього закону).

За змістом пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що для водіїв-учасників бойових дій, які не мають при собі поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, альтернативним документом, які вони зобов`язані пред`явити на вимогу поліцейського, є відповідне посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач після зупинки транспортного засобу не пред`явив посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій, надавши лише його фотокопію на мобільному пристрої.

Норми чинного законодавства не наділяють електронні фотокопії посвідчень ветеранів війни-учасників бойових дій юридичною силою для цілей підтвердження статусу особи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що пред`явлення позивачем фотокопії посвідчення ветерана війни-учасника бойових дій на мобільному пристрої не є виконанням обов`язку щодо пред`явлення відповідного документа згідно підпункту «г» пункту 2.1 ПДР, підпункту «а» пункту 2.4 ПДР.

Суд не заперечує наявність у позивача статусу учасника бойових дій, проте звертає увагу, що підстав для прийняття фотокопії посвідчення на мобільному пристрої у відповідача не було. Для цілей виконання вимог підпункту «г» пункту 2.1 ПДР, підпункту «а» пункту 2.4 ПДР позивач мав пред`явити поліцейському оригінал відповідного посвідчення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що притягаючи позивача до відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП відповідач діяв правомірно.

Зважаючи, що позивач не оскаржує притягнення його до відповідальності за статтею 125 КУпАП, то колегія суддів наведені обставини не перевіряє.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департамента патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.03.2024 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Н.М. Єгорова