Справа № 300/1713/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" квітня 2024 р. справа № 300/1713/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до їх вчинення,
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі Головне управління ПФУ в Івано-Франківській, відповідач) про:
визнання протиправними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального страхового стажу періодів роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986, з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, а також періоди роботи з 01.01.1992 по 08.10.1999 на території російської федерації;
зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 згідно записів трудової книжки АТ НОМЕР_1 від 27.12.1981 до загального страхового стажу періодів роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986, з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, а також періоди роботи з 01.01.1992 по 03.01.1993, з 04.01.1993 по 14.03.1995, з 15.03.1995 по 09.04.1995, з 10.04.1995 по 25.09.1995, 26.09.1995 по 08.10.1999 на території російської федерації та провести перерахунок та виплату пенсії за віком з 16.10.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 16.10.2023 отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після звернення 23.01.2024 до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про зарахування до її страхового стажу періоду роботи з 02.09.1988 до 31.12.1991 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні, а також періоду роботи з 01.01.1992 до 08.10.1999 на території росії, відповідач, на переконання позивача, неправомірно відмовив у такому зарахуванні. Позивач посилається на те, що факт її роботи в районах Крайньої Півночі підтверджується записами в трудовій книжці, угодами про продовження трудового договору, архівними довідками, актом Управління Пенсійного фонду РФ по Чаунському району, Чукотського АО за результатами документальної перевірки відомостей про заробітну плату застрахованої особи від 19.06.2013, а тому періоди роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986 та з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі підлягають пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців. Окрім цього, ОСОБА_1 наголошує на протиправності не зарахування їй до страхового стажу періоду роботи на території російської федерації у період з 1992 по 1999 роки, оскільки таке порушує вимоги Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, яка, в свою чергу, підлягає застосуванню на час роботи позивача на території росії у спірний період, оскільки була чинною на момент набуття стажу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
29.03.2024 від Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Вказує, що документами, які підтверджують пільговий стаж є 1) трудова книжка, в якій наявний штамп підприємства про поширення пільг щодо обчислення стажу роботи, при цьому, тільки запису у трудовій книжці, як у даному випадку, про факт роботи в районах Крайньої Півночі недостатньо для обчислення стажу з урахуванням кратності; 2) письмовий трудовий договір або довідки підприємства, установи, організації, де працювала особа, в яких зазначено про факт роботи за строковим трудовим договором, період на який його було укладено і розповсюдження на особу пільг щодо обчислення стажу за цей період. Право на пільгове обчислення стажу підтверджується документами, що засвідчують факт укладання особами трудових договорів про роботу в районах крайньої півночі та місцевостях прирівняних до них строком не менше трьох років, оскільки пільги щодо обчислення стажу роботи були передбачені тільки для осіб які укладали строкові договори не менше, ніж на три роки. Проте, записи трудової книжки позивача не містять штампу підприємства про поширення пільг щодо обчислення стажу роботи, письмових трудових договорів, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Щодо вимоги позивача про зарахування до страхового стажу роботи період роботи з 01.01.1992 до 08.10.1999 в російській федерації, представник відповідача зазначила, що з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Так, відповідно до Закону України від 01.12.2022 №2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року», до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991 (а.с. 44-48).
10.04.2024 позивач подала суду додаткові пояснення, в яких навела додаткові мотиви та аргументи для задоволення позовних вимог, а також навела заперечення проти доводів відповідача, викладені у відзиві на позов (а.с. 52-55).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16.10.2023 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 30).
23.01.2024 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 02.09.1988 до 31.12.1991 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні, а також періоду роботи з 01.01.1992 до 08.10.1999 на території російської федерації (а.с. 34).
За результатом розгляду вказаної заяви відповідач листом від 19.02.2024 за №1925-727/І-02/8-0900/24 відмовив у зарахування періоду роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні у зв`язку з відсутністю у трудовій книжці штампу підприємства про поширення пільг для обчислення стажу роботи в кратності, а також не наданням строкового трудового договору строком не менше, ніж три роки, із зазначенням інформації про поширення пільг за період роботи в районах Крайньої Півночі чи уточнюючої довідки. Окрім цього, відповідач повідомив про не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 до 08.10.1999 на території російської федерації, пославшись на припинення з 01.01.2023 російською федерацією в односторонньому порядку участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (а.с. 35).
Позивач, вважаючи такі дії пенсійного органу щодо не зарахування спірного періоду роботи до її страхового стажу протиправними, звернулася до суду з даним адміністративними позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058).
Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).
Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Записами трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 підтверджується, що позивач, серед іншого:
- 25.12.1981 прийнята машиністкою методкабінету Чаунського РАЙОНО Магаданської області (запис №1);
- 01.04.1983 переведена експедитором шкільної районної фільмотеки (запис №2);
- 21.11.1983 звільнена в порядку переведення у Чаунську районну санітарно-епідеміологічну станцію Магаданської області (запис №3);
- 22.11.1983 прийнята згідно переводу на посаду завгоспа Чаунської районної санепідемстанції (запис №4);
- 01.12.1983 переведена на посаду секретаря-машиністки (запис №5);
- 04.01.1985 звільнена в порядку переведення у Профком Певенського ГОКа за погодженням між керівниками, п.5 ст. 29 КЗОТ РФ (запис №6);
- 04.01.1985 прийнята у Профком Певенського ГОКа Магаданської області згідно переводу контролером клубу пос. Західний (запис №8);
- 20.12.1988 звільнена в порядку переведення у Відділення позавідомчої охорони за погодженням між керівниками, п.5 ст. 29 КЗОТ рф (запис №9);
- 20.12.1988 прийнята в порядку переведення стрільцем окремої воєнізованої команди Відділення охорони при РО Чаунського райвиконкому (запис №10);
- 21.07.1989 переведена тимчасово на посаду секретаря-машиніста (запис №11);
- 11.10.1989 переведена стрільцем окремої воєнізованої команди (запис №12);
- 03.01.1993 звільнена за ст. 29 п.5 КЗпП рф в порядку переведення в ДЮСШ (запис №13);
- 04.01.1993 прийнята гардеробницею у Чаунській ДЮСШ (запис №14);
- 09.02.1993 переведена завгоспом ДЮСШ на час декретної відпустки (запис №15);
- 01.09.1994 переведена начальником господарської частини (запис №16);
-15.03.1995 звільнена в порядку переведення в ОВО при Чаунській РОВД за погодженням між керівниками установ за п.5 ст. 29 КЗпП рф (запис №17);
- 15.03.1995 прийнята в порядку переведення на посаду касира-комірника у Відділ охорони при Відділі внутрішніх справ Чаунського райвиконкому (запис №18);
- 10.04.1995 звільнена за ст. 31 КЗпП рф по догляду за дитиною дошкільного віку (запис №19);
- 10.04.1995 прийнята на посаду начальника господарської частини Чаунської ДЮСШ (запис №20);
- 26.09.1995 звільнена за п.5 ст 29 КЗпП рф, за переведенням в РОО (запис №21);
- 26.09.1995 прийнята у Відділ освіти об`єднаної адміністрації Чаунського району та міста Певека Магаданської області бухгалтером-матеріалістом спеціалістом І категорії в порядку переведення із ДЮСШ за погодженням між керівниками (запис №22);
- 01.10.1995 присвоєна ІІ категорія спеціаліста бухгалтера-матеріаліста (запис №23);
- 01.01.1997 Відділ освіти об`єднаної адміністрації Чаунського району та міста Певека Магаданської області перейменовано в Управління освіти об`єднаної адміністрації Чаунського району та міста Певека Магаданської області (запис №24);
- 01.05.1997 присвоєна І категорія за посадою «бухгалтер-матеріаліст» (запис №25);
- 26.11.1997 переведена на посаду бухгалтера-розрахунника спеціаліста І категорії (запис №26);
- 08.10.1999 звільнена за п.1 ст.33 КЗпП рф, скорочення штату (запис №27) (а.с. 15-19).
Окрім цього, суд встановив, що згідно з розрахунком страхового стажу за формою РС-право, пенсійним органом зараховано позивачу 4 роки 8 місяців 7 днів страхового стражу за період роботи з 25.12.1981 до 31.08.1986 в одинарному розмірі та 3 роки 1 день за період роботи в районах Крайньої Півночі з 01.09.1986 до 01.09.1988 у пільговому обчисленні (один рік роботи за один рік шість місяців).
Суд зазначає, що відповідно до п. 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Так, підпунктом «д» пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР від 29 вересня 1967 року скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених ст. 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, а саме: зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції «Про надання пільг особам, що працюють в районі Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі», затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати 16.12.1967 №530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.02.2021 у справі №266/258/16.
Системний аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин:
1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;
2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Водночас, варто наголосити, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.
Як встановлено судом на підставі записів трудової книжки, та відповідачем не заперечується, позивач у спірні періоди, а саме з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986, з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 працювала на роботах в районах Крайньої Півночі, а саме в Магаданській області.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року, відповідно до якої Магаданська область відноситься до районів Крайньої Півночі.
Окрім того, суд звертає увагу, що позивачем спірний період роботи підтверджено також й іншими документами, які надавались пенсійному органу.
Зокрема, 01.09.1986 позивачем та головою профкому Певекського ТОКа ОСОБА_2 укладено угоду про продовження трудового договору від 01.09.1982 строком на 2 (два) роки, тобто до 01.09.1988, за умовами якої позивач зобов`язалася додатково попрацювати в районі Крайної Півночі в профкомі Певенського ТОКа на посаді секретаря-машиністки (а.с. 22).
При цьому, суд встановив, що період роботи позивача за даною угодою з 01.09.1986 до 01.09.1988 в районах Крайньої Півночі зарахований відповідачем у пільговому обчисленні (а.с. 30).
Також, 01.09.1988 позивачем та головою профкому Певекського ТОКа ОСОБА_2 укладено угоду про продовження трудового договору від 01.09.1982 строком на 3 (три) роки, тобто до 01.09.1991, за умовами якої позивач зобов`язалася додатково попрацювати в районі Крайної Півночі в профкомі Певекського ГОКа на посаді контролера клубу пос. Західний (а.с. 23).
Згідно з архівною довідкою Муніципальної казенної установи «Чаунський архів» від 17.06.2013 за №02-01/І-931/3-933, ОСОБА_1 з 20.12.1988 по 03.01.1993 працювала у Відділенні позавідомчої охорони при Чаунському районному відділі внутрішніх справ, в тому числі, за строковими трудовими договорами: з 01.09.1988 по 01.09.1991 та з 01.09.1991 по 03.01.1993 в Чаунському районі Чукотського автономного округу. Вся територія Чукотського автономного округу відноситься до районів Крайньої Півночі, де передбачені ряд пенсійних пільг незалежно від факту укладення строкового трудового договору (контракту), в тому числі обчислення стажу роботи на Крайній Півночі з 01.03.1960 в полуторному розмірі (один рік роботи за один рік і шість місяців) (а.с. 26).
Згідно з архівною довідкою Муніципальної казенної установи «Чаунський архів» від 17.06.2013 за №02-01/І-931/2-933 про заробітну плату, ОСОБА_1 за період роботи у Відділенні позавідомчої охорони при Чаунському районному відділі внутрішніх справ отримувала заробітну плату з урахуванням районного коефіцієнта (а.с. 27).
Таким чином, суд погоджується із позивачем, що факт її роботи в районах Крайньої Півночі підтверджено всіма необхідними документами, зокрема, записами в трудовій книжці, угодами про продовження трудового договору, архівними довідками, актом Управління Пенсійного фонду РФ по Чаунському району, Чукотського АО за результатами документальної перевірки відомостей про заробітну плату застрахованої особи від 19.06.2013.
Як наслідок, не зарахування пенсійним органом до загального страхового стажу позивача спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні є протиправним, оскільки періоди роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986 та з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі підлягають пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців.
Аналогічна позиція щодо зарахування в пільговому розрахунку як один рік роботи за один рік шість місяців викладена Верховним Судом у постанові від 22.02.2021 у справі №266/258/16.
Така правова позиція Верховного Суду відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України має враховуватись судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Посилання ж відповідача на обов`язкову наявність у трудовій книжці штампу підприємства про поширення пільг щодо кратного обчислення стажу роботи суд відхиляє, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Щодо вимог позивача про зарахування до страхового стажу роботи періодів роботи з 01.01.1992 до 08.10.1999 в російській федерації, суд зазначає таке.
питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання.
Для визначення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої із цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до введення в дію цієї Угоди.
За змістом цих норм стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (чинної як на момент набуття позивачем стажу, так і на момент звернення за пенсією), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Як судом уже встановлено вище, у позивача є в наявності трудова книжка серії НОМЕР_2 (а.с. 15-21), яка надана пенсійному органу при зверненні за призначенням пенсії та яка містить усі необхідні записи, зокрема і про період роботи на території російської федерації у період з 01.01.1992 по 08.10.1999 і, відповідно, підтверджує стаж роботи позивача протягом спірних періодів.
Суд констатує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.
Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Спірні правовідносини свідчать, що єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи протягом 1992-1999 років є висновок пенсійного органу про те, що до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31.12.1991.
Однак, такі висновки є необґрунтованими і безпідставними, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 була чинна як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача. А те, що 24.02.2022 російська федерація країна-агресор повномасштабно вторглась на територію України, не може нівелювати право особи, в даному випадку позивача, на справедливе пенсійне забезпечення.
Також суд зазначає, що відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.
Окрім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.
При цьому, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
За статтею 1511 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим. справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Таким чином, суд констатує, що оскільки позивач ОСОБА_1 працювала у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.
Отже, при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.
Враховуючи викладене та з огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи на території російської федерації та, як наслідок, підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача спірні періоди її роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 08.10.1999.
Виходячи зі змісту позовних вимог та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, а також періодів роботи з 01.01.1992 по 08.10.1999 на території російської федерації, а також зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 згідно записів трудової книжки АТ НОМЕР_1 від 27.12.1981 такі періоди роботи, зокрема, до загального страхового стажу періоди роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986 та з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, а також періоди роботи з 01.01.1992 по 03.01.1993, з 04.01.1993 по 14.03.1995, з 15.03.1995 по 09.04.1995, з 10.04.1995 по 25.09.1995, 26.09.1995 по 08.10.1999 на території російської федерації та провести перерахунок та виплату пенсії за віком з 16.10.2023.
Вказане, на думку суду, буде забезпечувати реалізацію передбаченого у статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, а саме справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, сплачений позивачем при поданні адміністративного позову до суду відповідно до квитанції №5102-11-010/С від 11.03.2024 підлягає стягненню рахунок бюджетних асигнувань з відповідача.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до загального страхового стажу періодів роботи з 25.12.1981 по 21.11.1983, з 22.11.1983 по 03.01.1985, з 04.01.1985 по 31.08.1986, з 01.09.1988 по 31.08.1991, з 01.09.1991 по 03.01.1993 в районах Крайньої Півночі в пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців, а також періоди роботи з 01.01.1992 по 08.10.1999 на території російської федерації.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.