Справа № 160/1952/24
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2024 рокуСправа №160/1952/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
22.01.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.01.2024 №18, згідно з даними накладеного графічного коду 18.01.2024 №2381/03-16, про відмову ОСОБА_1 в переведенні на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII та п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII з урахуванням довідок про заробітну плату від 12.01.2024 №7.5-22/15 та від 04.01.2024 №7.5-22/5;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 на пенсію державного службовця за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII та п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII з 16.01.2024, у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках, виданих Дніпровською митницею від 12.01.2024 №7.5-22/15 та від 04.01.2024 №7.5-22/5, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи на посадах в митних органах.
Крім того, в адміністративному позові позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, перебуваючи на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», 16.01.2024 звернувся до пенсійного органу із заявою (передано за принципом екстериторіальності до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області) про перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.01.2024 було відмовлено позивачу в переведенні на пенсію державного службовця за відсутності правових підстав. Позивач вважає, що така позиція є протиправною, у зв`язку з чим, звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №160/1952/24 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
08.03.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач-1) надійшов відзив на позовну заяву (вх. №9055/24), в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що враховуючи той факт, що згідно записів трудової книжки, позивачу, як працівнику податкової служби та працівнику митної служби присвоювались спеціальні звання, дія Закону України «Про державну службу» не поширюється на спірні правовідносини. Крім того, відповідачем зазначено, що вимога про здійснення перерахунку пенсії відповідно до вищевказаного Закону у розмірі 60 відсотків від заробітку, визначеного в довідках про складові заробітної плати державного службовця, виданих Дніпровською митницею є передчасною та не підлягає задоволенню. З огляду на викладене, відповідач-1 просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває з 15.09.2023 на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
16.01.2024 ОСОБА_1 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про перехід з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком за умовами Закону України «Про державну службу».
За принципом екстериторіальності заяву позивача передано на розгляд Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.01.2024 №18 відмовлено позивачу у призначенні пенсії, оскільки, періоди роботи в органах державної митної служби на посадах, в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Позивач, вважаючи протиправним рішення пенсійного органу про відмову у переведенні на інший вид пенсії відповідно до закону України «Про державну службу», звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII «Про державну службу» з 01.05.2016 втратив чинність Закон №3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а.

Так, з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 16.08.1985 та вкладишу до неї серії НОМЕР_2 від 13.01.2015, копії яких містяться у матеріалах справи, судом встановлено, що позивач з 20.02.1995 по 26.12.2023 (записи №№9-48) займала посади митної служби.

Наявність у позивача необхідного страхового стажу у свою чергу підтверджується довідками про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років).

Зі змісту правових норм, які регулюють порядок призначення пенсії в системі загальнообов`язкового державного страхування, суд дійшов висновку, що відмовляючи особі у призначенні пенсії чи переведенні з одного виду пенсії на інший, територіальний орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію, має зазначити причини такої відмови, визначити розмір страхового та спеціального (пільгового) стажу особи, яка звернулась до призначення пенсії, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до стажу окремих періодів роботи та/або навчання.

Суд зауважує що в оспорюваному рішенні відповідачем не спростовується наявність у позивача стажу у часовому співвідношенні. Як на підставу відмови відповідач посилається на відсутність періодів роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. Зазначено, що періоди роботи посадових осіб в органах державної податкової служби на посадах в період перебування на яких були присвоєні персональні чи спеціальні звання не враховуються до стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Щодо вказаних доводів відповідача, суд зазначає наступне.

Пунктом 8 розділу XI «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі Порядок № 283), та додатку до нього (діяли до 01.05.2016).

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 «Про порядок обчислення стажу державної служби», якою затверджений Порядок обчислення стажу державної служби, регламентовано, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.

Пунктом 1 Порядку № 283 регламентовано, що цим Порядком визначаються посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба):

- на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст. 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

- на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів;

- на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком;

- на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання, […].

Пунктом 4 Порядку № 283 закріплено, що документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. […].

Частиною 17 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ визначено, що період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Спеціальним законом, що визначав статус державної митної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі Закон № 509-XII), а з 13.03.2012 Митний кодекс України.

Статтею 569 Митного кодексу України встановлено, що посадові особи митних органів є державними службовцями.

Згідно ч. 1 ст. 588 Митного кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб митних органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи (служби) зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) в митних органах зараховується до стажу державної служби та до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Відтак, посадові особи державної митної служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому, період проходження такої служби в митних органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Частиною 2 ст. 46 Закону № 889-VIII та Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 (далі Порядок №229), які діють з 01.05.2016, закріплено, що до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

При цьому, пунктом 5 Порядку 229 визначено, що стаж державної служби обчислюється у днях, місяцях і роках.

Враховуючи викладене, періоди роботи позивача на посадах державної митної служби, підтверджені трудовою книжкою позивача, зараховуються до стажу державної служби для призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Враховуючи викладене, суд вважає помилковими висновки відповідача-2, викладені у спірному рішенні про відмову в переведенні на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу», відтак, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.01.2024 №18 підлягає скасуванню як протиправне.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 на пенсію державного службовця за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи на посадах в митних органах, суд зазначає наступне.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому, суд враховує ту обставину, що у силу абзацу 13 пункту 4.2 Порядку №22-1 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 №25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Відповідно до абзацу 1 пункту 4.10 Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

За таких обставин, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви позивача про переведення на інший вид пенсії визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, то саме цей орган і має завершити процедуру розгляду заяви про переведення позивача на інший вид пенсії.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 16.01.2024 про перехід з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком за умовами Закону України «Про державну службу».

Суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 968,96 грн, що документально підтверджується квитанцією №0958-2483-8136-5250 від 22.01.2024.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прпорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 484,48 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу врегульовано ст. 134 КАС України.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат позивачем надано копії наступних документів: договір №б/н про надання правничої допомоги адвокатом від 15.01.2024, укладений позивачем з Адвокатським об`єднанням «Лекс Гранд», акт №1 від 22.01.2024 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №б/н від 15.01.2024, розрахунок №1 від 22.01.2024 використаного часу, гонорару та поточних витрат до Договору про надання правової допомоги №б/н від 15.01.2024, рахунок №1 від 22.01.2024 використаного часу, гонорару та поточних витрат до Договору про надання правової допомоги №б/н від 15.01.2024 на суму 10000,00 грн.

Проте, на підтвердження факту оплати витрат на правову допомоги позивачем доказів не надано.

Разом з тим, суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів участі у справі Адвокатського об`єднання «Лекс Гранд», оскільки всі заяви по суті справи підписано позивачем особисто, в останніх представника позивача не вказано, відсутні ордер або довіреність на підтвердження повноважень адвоката діяти від імені та в інтересах позивача.

Дослідивши подані позивачем документи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що участь представника у справі, а також факт сплати за послуги адвоката не підтверджена належними доказами, у зв`язку з чим, витрати на правову допомогу в даній справі стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 14, 72-77, 90, 132, 134, 139, 243-246, 250, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26; ідентифікаційний код юридичної особи 21910427), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34; ідентифікаційний код юридичної особи 13967927), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 16.01.2024 №18, яким ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.01.2024 №230 про переведення на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Гоголя, буд. 34; ідентифікаційний код юридичної особи 13967927) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 29.03.2024.

Суддя О.В. Царікова