Справа № 515/306/24
Суддя: Миргород В. С.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 515/306/24
Провадження № 2-а/513/9/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Миргород В.С.

при секретарі судового засідання Шевченко Є.О.

за участі в режимі відеоконференції представника відповідача Білоус Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Сарата справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду та просить скасувати постанову серії БАД №928605 від 09 лютого 2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою його, ОСОБА_1 - було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн., мотивуючи тим, що 20.02.2024 ним було отримано постанову серії БАД №928605 від 09 лютого 2024 року про що свідчить поштовий конверт з відміткою про отримання. Вказана постанова була направлена йому простою кореспонденцією та була неможливою до прочитання.

Постанову серії БАД №928605 від 09 лютого 2024 року у справі про адміністративне правопорушення вважає не законною і такою, що підлягає скасуванню, так як вказаних у постанові порушень Правил дорожнього руху не допускав, докази його вини у вчиненні зазначених у постанові адміністративних правопорушень відсутні та у постанові про накладення на нього адміністративного правопорушення не зазначені, дану постанову складено у його відсутність, про наявність постанови дізнався у день отримання поштової кореспонденції 20.02.2024 року.

При цьому вказав, що дійсно йому належить мопед «HONDA DIO», який ним не реєструвався так як це мопед, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см., а тому були відсутні реєстраційні номери. Даний мопед був у неробочому стані, він закотив мопед до свого друга ОСОБА_2 для ремонту. Коли під`їхали працівники поліції він не рухався на мопеді. Після чого інспектор став пред`являти до нього претензії, що він керує мопедом без шолому, без реєстраційного номеру та не має посвідчення водія відповідної категорії.

Вважає, що відповідачем при винесенні постанови не з`ясовано повно, всебічно та об`єктивно всіх обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчинені, не зазначено відповідних доказів. Відповідач не перевірив належність мопеда до транспортних засобів - механічних транспортних засобів або до мопедів.

Також, викладені у постанові висновки про вчинення ним зазначених адміністративних правопорушень, не відповідають фактичним обставинам справи та в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, оскаржувана постанова не містить, жодних даних щодо технічного засобу, яким здійснено відеозапис. У судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив, постанову скасувати .

Представником відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області подано відзив на позовну заяву, який ним підтримано в судовому засіданні, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, так як вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що зі змісту постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення вбачається, що 09.02.2024 позивач о 20-35 год в с.Струмок Білгород-Дністровського району Одеської області по вул.Суворова,44, керував мопедом марки «HONDA DIO», без мотошолому, номерного знаку, без права керувати транспортним засобом мопедом, чим порушив п.2.9 (в), п.2.1 (а) та п.2.3 (г) Правил дорожнього руху України, якими передбачена відповідальність за керування транспортним засобом (мопедом), без мотошолому, який не зареєстрований в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, без номерного знаку та з відсутньою категорією на право керування транспортним засобом відповідної категорії та за зазначені порушення накладено адміністративне стягнення в розмірі 3400-00 грн.

Доказом вчинення вказаного адміністративного правопорушення є відеозапис із нагрудної камери поліцейського, що додається до відзиву на позовну заяву.

Вважає, що поліцейський діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України «Про Національну поліцію» та КУпАП, виконуючи свої службові обов`язки, а отже в його діях відсутні будь-які неправомірні дії. В судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідь на відзив позивачем не надавалась.

Розгляд справи проводиться в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Дослідивши в судовому засіданні письмові докази та врахувавши доводи сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно зі ст.36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

З копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №8928605 від 09.02.2024 року вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення і піддано штрафу в розмірі 3400 грн., за те, що він 09.02.2024 о 20-35 год в с.Струмок Білгород-Дністровського району Одеської області по вул.Суворова,44, керував мопедом марки «HONDA DIO», без мотошолому, номерного знаку, без права керувати транспортним засобом мопедом, чим порушив п.2.9 (в), п.2.1 (а) та п.2.3 (г) Правил дорожнього руху України, якими передбачена відповідальність за керування транспортним засобом (мопедом), без мотошолому, який не зареєстрований в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, без номерного знаку та з відсутньою категорією на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Об`єктивною стороною правопорушень, за які було притягнуто до відповідальності позивача, є керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знаку (ч.6 ст.121 КУпАП), керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч.2 ст.126 КУпАП), порушення правил користування мотошоломами (ч.5 ст.121 КУпАП), порушення правил керування транспортним засобом особою, тобто керувала транспортним засобом без посвідчення водія відповідної категорії ( ч.1 ст.126 КУпАП).

На підставі ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 8, 11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 16 зазначеного Закону визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу, серед яких і те, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху України (ПДР)-останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний, порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон); г) на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил, що визначаються Європейською Угодою про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів (далі - спеціальні правила); ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до п. 1.10. Правил дорожнього руху під "механічним транспортним засобом" розуміється транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Буквальне тлумачення наведеного визначення не дає прямої і виключної відповіді на те, які транспортні засоби відносяться до механічних, а які ні. Тим більше друге речення не містить таких слів як "виключно" або "тільки", тому сказати, що цей термін застосовується виключно або тільки щодо тракторів, самохідних машин і механізмів, а також тролейбусів та транспортних засобів з електродвигуном потужністю понад 3 кВт не можна. Тому у першу чергу, слід застосовувати визначення ПДР термінів "транспортний засіб" та "мопед". Під якими розуміється "пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів" та "двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт", відповідно.

Згідно з п.2.13 Правил дорожнього руху до транспортних засобів категорії А1 належать мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 кум.см. або електродвигун потужністю до 4 кВт. При цьому, пунктом 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 №340, передбачено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, поділяються на такі категорії, зокрема, А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт. Вказане свідчить про те, що до категорія А1 належать транспортні засоби, зокрема скутери з електродвигуном потужністю до 4 кВт, позаяк саме вони належать до механічних транспортних засобів у розумінні законодавства. На ці транспортні засоби право керування передбачає наявність дозвільних документів. Якщо ж потужність електродвигуна перевищує 4 кВт, то такі мопед чи скутер теж треба реєструвати, але вже в категорії А, тобто як мотоцикли.

Частина 4 статті 34 Закону України «Про дорожній рух» визначає, що державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Всі механічні транспортні засоби повинні в обов`язковому порядку бути зареєстровані протягом 10 днів після їх придбання, одержання чи переобладнання (п.п. 30.1), а керування транспортним засобом, що не був зареєстрований у сервісному центрі МВС, забороняється законом (п.п. 2.9).

Суду не надано доказів, що мопед-скутер марки «HONDA DIO», має робочий об`єм двигуна до 50 кубічних сантиметрів, однак, якщо б такий мопед був би з робочим об`ємом двигуна до 50 кубічних сантиметрів, вважався б згідно національних ПДР саме "механічним транспортним засобом" та підлягав би обов`язковій реєстрації. Відповідно положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху повною мірою застосовувалось би і до водіїв мопедів марки «HONDA DIO».

Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів ( п.2.3 «г» ПДР).

Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, а також без номерного знаку (п.2.9 «в» ПДР).

Відповідно до частини 1 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка немає при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За правилами п. 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Положенням ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що стягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.5 ст.121 КУпАП, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як визначено у п.2.3 «г» Правил дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі або мопеді бути в застебнутому мотошоломі й не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.

Так, диспозиція ч.6 ст. 121 КУпАП передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку.

За п.2.9 «в» Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знаку.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

В ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» законодавець закріпив, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Підставою вимоги у водія, тобто позивача, пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України вказано саме порушення ним ПДР України. Тобто, вказана підстава, що передбачена п. 2 ч.1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, згідно якого поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав). Відповідно інших підстав для перевірки документів на право керування ТЗ у посадової особи відповідача в спірних правовідносинах не було.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 березня 2019 року по справі №686/11314/17, поліцейські не можуть вимагати у водія будь-яких документів, якщо у них немає доказів правопорушення.

З наданого стороною відповідача та дослідженого в судовому засіданні DVD-R диску з відеозаписом події не вбачається керування позивачем транспортним засобом мопедом «HONDA DIO» та відсутній момент зупинки транспортного засобу поліцейським, а тому відсутні підстави у поліцейського у порядку п.2.1 ПДР пред`являти вимоги до позивача щодо надання документів, тощо.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За положеннями частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Так, 26.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У постанові по справі №357/10134/17 від 23.10.2019 Верховний Суд звернув увагу на приписи статті 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Відсутність в матеріалах справи будь-якого доказу, як-то наприклад відеозапис з нагрудного реєстратора інспекторів патрульної поліції, який би підтвердив факт порушення позивачем Правил дорожнього руху, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, невичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" (надалі - Закон № 580-VIII), поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Переглянутий в судовому засіданні DVD-R диск з відеозаписом події, яка мала місце 09.02.2024 за участю позивача не дає чіткої змоги суду встановити факт порушення позивачем ПДР України, а саме: керування транспортним засобом, порушення правил користування мотошоломом, оскільки на відео зафіксовано лише момент спілкування інспекторів з позивачем. Це свідчить, що фіксація правопорушення здійснювалася не безперервно, в супереч вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2019 р. за № 28/32999.

Окрім цього з переглянутого відеозапису вбачається присутність свідка події, якого працівники поліції не опитали з приводу події, яка мала місце 09.02.2024 року.

Згідно до п. 4 та п. 5 Розділу II вищевказаної Інструкції під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Тобто, відеозйомка з використанням портативних відеореєстраторів та відеореєстраторів працівниками поліції ведеться безперервно. Відповідна правова позиція з цього питання висловлена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі № 21б/522б/16-а (2- а/216/33/17).

Натомість на оглянутому в судовому засіданні DVD-R диску з відеозаписом події відсутній момент керування транспортним засобом, момент зупинки мопеда, порушення позивачем ПДР, роз`яснення прав особі, передбачених ст.63 Конституції України ста ст.268 КУпАП та момент винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Частиною 3 ст. 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото-або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Верховний Суд у своїй постанові від 13.02.2020 у справі № 524/9716/16-а зазначив, що у разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис, згідно з вимогами ст. 70 КАС України, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Так, оскаржувана постанова, а саме її пункт 7 не містить посилання на те, що до постанови додається диск з відеозаписом події, також у вказаній постанові відсутні посилання на який технічний засіб здійснювалася фіксація зазначених поліцейським порушень.

Отже, оскаржувана постанова не містить посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, що спростовує доводи про дотримання відповідачем встановлених частиною третьою статті 283 КУпАП вимог до змісту постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, відповідач, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України не надав доказів про порушення позивачем ПДР України, що в свою чергу свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним оскаржуваної постанови.

Така правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 15.03.2019 у справі № 686/11314/17.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 23.10.2019 у справі №357/10134/17, провадження №К/9901/32368/18.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з аналізу наведеної норми на орган, що розглядає справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності покладається обов`язок встановити особу щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності та чи винна ця особа у вчиненні правопорушення.

Відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів факту порушення позивачем ПДР України, передбачених ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зі змісту адміністративного позову вбачається, що позивач звертає увагу на те, що він не керував транспортним засобом та не порушив ПДР, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Таким чином, за відсутності доказів на підтвердження факту порушення позивачем ПДР України, а саме: керування транспортним засобом мопедом та у зв`язку з цим порушення правил користування мотошоломом, вимоги посадової особи відповідача до нього про пред`явлення документів, в тому числі посвідчення водія та реєстраційного документу на транспортний засіб не грунтуються на законі та відповідно в діях позивача відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених за ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Сам факт винесення оскаржуваної постанови не є доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17. Аналогічної позиції дотримується і ВС/КАС в постанові № 216/5226/16-а від 18.07.2019.

Суд встановлено, що зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядати як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові.

Окрім цього, позивач зазначав про те, що оскаржувана постанова складена у його відсутність, про її існування дізнався лише після отримання простою поштовою кореспонденцією 20.02.2024 року.

Тобто не надання належного доказу стосовно вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, що стало підставою для складання оскаржуваної постанови, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а тому недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

У рішенні від 10.02.1995 у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо достовірно встановити порушення позивачем ПДР України, відповідачем суду всупереч вимогам закону не надано.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №473/1404/20, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту вчинення позивачем порушень Правил дорожнього руху України, а тому зупинка транспортного засобу та подальша вимога пред`явлення для перевірки посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, є незаконною, а відтак в діях позивача відсутній склад адміністративних правопорушень, які інкримінуються позивачу.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п. 45 Рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" від 17.06.2011., заява №21037/05; п. 53 Рішення ЄСПЛ у справі "Самейлюка Іллю Ігоровича проти України" від 15.10.2010, заява №38683/06; п. 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Огороднік проти України" від 05.05.2015, заява №29644/10; п. 52 Рішення ЄСПЛ у справі "Єрохіна проти України" від 15.02.2013, заява №12167/04).

Згідно з ч. 1 ст. 70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За визначенням ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, за встановлених обставин справи та визначеного правового врегулювання, беручи до уваги доводи сторін та оцінюючи надані ними докази, суд приходить до висновку про протиправність постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №928605 від 09 лютого 2024 року, у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.КУпАП та про наявність підстав для задоволення позову і закриття провадження по справі.

Керуючись ст. ст. 12, 241-246, 268-272, 286, 293 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі задовільнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №928605 від 09 лютого 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126, ч.5 ст.121, ч.1 ст.126, ч.6 ст.121 КУпАП і піддано штрафу в розмірі 3400 грн, визнати протиправною та скасувати.

Справу провадженням закрити.

Роз`яснити, що судове рішення буде виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Повний текст рішення буде складено 18 квітня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород