Справа № 420/6811/23
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа №420/6811/23

провадження № К/990/40228/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Мацедонської В. Е., Уханенка С. А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу

за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця, провадження у якій відкрите

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Приймачука Сергія Івановича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року (суддя Лебедєва Г. В.) і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року (судді: Кравченко К. В., Джабурія О.В., Вербицька Н. В.), та

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Перший Приморський ВДВС у місті Одеса), у якій просила:

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одеса про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 27 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 27 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_8 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_9 від 28 грудня 2022 року;

- визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_10 від 28 грудня 2022 року.

Обставини, які встановили суди попередніх інстанцій, а також мотиви звернення до суду, стисло можна викласти так.

Перший Приморський ВДВС у місті Одесі на підставі виконавчих листів Приморського районного суду м. Одеси № 522/17680/18, № 522/15668/18 відкрив виконавчі провадження: ВП № НОМЕР_11, ВП № НОМЕР_12, ВП № НОМЕР_13, ВП № НОМЕР_14, ВП № НОМЕР_15, № НОМЕР_16.

Стягувачами у цих виконавчих провадженнях були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

У грудні 2022 року стягувачі подали органу державної виконавчої служби письмові заяви про повернення виконавчих документів. На цій підставі державний виконавець виніс постанови від 27 грудня 2022 року про повернення виконавчого документа стягувачу (за кожним із виконавчих проваджень).

У перелічених виконавчих провадженнях державний виконавець ухвалив також постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які - після повернення виконавчих документів згідно з постановами від 27 грудня 2022 року - виділив в окреме провадження для їх примусового виконання. З цього приводу у справі встановлено, що державний виконавець ухвалив:

постанову від 27 грудня 2022 року ВП № НОМЕР_1 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі № НОМЕР_11 від 03 вересня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 коштів [виконавчого збору] у розмірі 12000,00 грн;

постанову від 27 грудня 2022 року № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_11 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 300,00 грн;

постанову від 27 грудня 2022 року№ НОМЕР_3 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 19 листопада 2021 року № НОМЕР_13 про стягнення виконавчого збору в сумі 8340,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 27 грудня 2022 року № НОМЕР_13 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 300,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_5 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_14 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 12000,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_6 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_14 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 300,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_7 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_15 про стягнення з ОСОБА_1 коштів [виконавчий збір] у розмірі 12000,00 грн.

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_8 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_15 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 300,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_9 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_16 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 12000,00 грн;

постанову від 28 грудня 2022 року № НОМЕР_10 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі від 03 вересня 2021 року № НОМЕР_16 про стягнення з ОСОБА_1 коштів в сумі 300,00 грн.

Позивачка вважала, що державний виконавець неправомірно виніс перелічені постанови про відкриття виконавчого провадження, адже строк пред`явлення до примусового виконання виконавчих документів, за якими ухвалені згадувані постанови, минув. Крім того, з погляду позивачки, постанови про стягнення виконавчого збору у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу мали бути винесені після ухвалення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, відтак виділені в окреме виконавче провадження. Свою позицію позивачка обстоювала покликанням на приписи частини третьої статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 15 червня 2023 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 18 жовтня 2023 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, поміж іншого, про те, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається відколи державний виконавець ухвалив постанову про відкриття виконавчого провадження; одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець має вирішити також питання про стягнення виконавчого збору. Додав також, що стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

Суд першої інстанції зауважив також, що державний виконавець відкрив виконавчі провадження та цілком правомірно зазначив про стягнення з боржника суми виконавчого збору, а також виніс [окремо] постанови про стягнення з боржника суми виконавчого збору.

З погляду суду першої інстанції, постанови про стягнення з боржника сум виконавчого збору державний виконавець ухвалив з дотриманням приписів частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII. У цьому зв`язку додав, що позаяк предметом спору є постанови про відкриття виконавчого провадження, то доводи позивачки про неправомірність постанов про стягнення виконавчого збору, які не оскаржувалися в судовому порядку, є помилкові.

Суд апеляційної інстанції, з покликанням на частину четверту статті 27 Закону № 1404-VIII, зазначив також, що за встановлених обставин справи постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження правомірно були виділені із завершених виконавчих проваджень ВП НОМЕР_13, ВП НОМЕР_14, ВП НОМЕР_15, ВП НОМЕР_16, ВП НОМЕР_11, зареєстровані в автоматизованій системі виконавчого провадження та звернуті до примусового виконання у порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5).

Суд апеляційної інстанції теж звернув увагу на те, що постанови про стягнення виконавчого збору з боржника існували на дату отримання заяв стягувачів про повернення виконавчих документів і не були скасовані, тобто, як підкреслив апеляційний суд, були чинними. З погляду цього суду, подання заяви про повернення виконавчого документа, у розумінні Закону № 1404-VIII, не передбачає втрати чинності постанов про стягнення виконавчих зборів, які були ухвалені у виконавчих провадженнях (щодо примусового виконання рішень у яких, власне, пов`язується стягнення виконавчого збору). Понад те, як зазначив апеляційний суд, згадуваний Закон не зобов`язує державного виконавця повторно ухвалювати постанови про стягнення виконавчого збору, якщо такі постанови вже були ухвалені одночасно з відкриттям виконавчого провадження на підставі частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII, оскільки це б призвело до існування двох рішень з одного і того самого питання, що, як наслідок, могло б спричинити подвійне стягнення з боржника виконавчого збору.

Спираючись на наведене суд апеляційної інстанції підсумував, що винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є, відповідно до статті 40 Закону № 1404-VIII, обов`язком державного виконавця.

Додав також, що виведені в окреме виконавче провадження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, є виконавчими документами.

Зважаючи на відсутність передбачених у частині четвертій статті 4 Закону №1404-VIII підстав для повернення цих виконавчих документів державний виконавець - на підставі частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII - правомірно виніс оспорені в цій справі постанови про відкриття виконавчих проваджень з метою примусового стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Касаційне оскарження

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвоката Приймачук С. І. просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційну скаргу позивач (за посередництва свого адвоката) подала з підстави, яка передбачена в пункті 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим зазначила, що поки немає висновку Верховного Суду щодо застосування приписів статті 40 Закону № 1404-VIII у взаємозв`язку з абзацом 7 частини другої розділу VI Інструкції № 512/5) в аспекті (не)правомірності відкриття окремого виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, а також постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, які були винесені одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження.

З погляду позивачки, приписи частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII треба розуміти так, що державний виконавець зобов`язаний не тільки визначити розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, у постанові про відкриття виконавчого провадження, але також зобов`язаний - одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження - винести постанову про стягнення виконавчого збору. Ця [остання] постанова виконується в межах основного виконавчого провадження і не потребує її виведення в окреме виконавче провадження.

Водночас за певної ситуації (як-от повернення виконавчого документа стягувачу) державний виконавець зобов`язаний повторно винести постанову про стягнення виконавчого збору. Тож з покликанням на частину третю статті 40 Закону № 1404-VIII представник позивачки зазначив, що після повернення виконавчого документу стягувачу або закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний повторно винести постанову про стягнення виконавчого збору, на виконання якої відкривається окреме виконавче провадження. Тобто, як зазначив скаржник, виконавчим документом для відкриття «окремого» виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору, згідно зі статтею 40 Закону № 1404-VIII, є постанова про стягнення виконавчого збору, винесена після повернення виконавчого документа стягувачу.

Подібним чином державний виконавець має діяти і щодо стягнення витрат виконавчого провадження. Позивачка за посередництва свого адвоката підкреслила, що за правилами абзацу 7 частини другої розділу VI Інструкції № 512/5, у випадку нестягнення мінімальних витрат виконавчого провадження до повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець має стягнути мінімальні витрати до Державного бюджету України шляхом винесення нової постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, для виконання якої відкривається окреме виконавче провадження.

Як можна зрозуміти позицію позивачки і її представника, нехтування процедурою стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в аспекті відкриття окремого виконавчого провадження для примусового виконання цих постанов, спричиняє порушення прав боржників, які, як зазначила позивачка, очікують, що виконавче провадження здійснюватиметься з дотриманням вимог Закону.

Відзиву на касаційну скаргу суд не отримав.

Нормативне регулювання

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; .

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За частиною другою статті 42 Закону № 1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

За частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1404-VIII розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Згідно з пунктом 13 розділу ІХ Інструкції № 512/5 при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення.

Якщо після завершення виконавчого провадження за рішенням немайнового характеру виконавчий збір, витрати виконавчого провадження не стягнуто, виконавець вживає заходів щодо їх подальшого виконання у порядку, визначеному пунктом 8 розділу ІІІ та пунктом 2 розділу VI цієї Інструкції.

За пунктом 8 розділу III Інструкції № 512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження. .

Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Виконання постанови про стягнення виконавчого збору здійснюється за рахунок стягнутих з боржника коштів за умови відсутності заборгованості зі сплати аліментів.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

За пунктом 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції № 512/5 виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією (абзац шостий пункту 2).

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження (абзац сьомий пункту 2).

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження (абзац восьмий пункту 2).

Висновки Верховного Суду

В аспекті питання, яке порушив представник позивачки - адвокат Приймачук С. І., колегія суддів має висловити позицію щодо правомірності відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про стягнення витрат виконавчого провадження [органу державної виконавчої служби], які [постанови] були ухвалені в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення (тобто [«основного»] виконавчого документа, з примусовим виконанням якого пов`язується стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження) у зв`язку з ухваленням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Іншими словами, йдеться про обов`язок державного виконавця ухвалити [нову] постанову про стягнення виконавчого збору, а також постанову про стягнення витрат виконавчого провадження вже після того, як виконавчий документ, з яким пов`язані виконавчий збір і згадувані витрати, повернений стягувачеві з підстав, встановлених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. Водночас йдеться також і про неможливість (неправомірність) відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору та постанов про стягнення витрат виконавчого провадження, які ухвалено до того, як виникли підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві (зокрема, одночасно з відкриттям виконавчого провадження відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII).

З уваги на аргументацію позивачки колегія суддів вважає за необхідне зазначити передовсім те, що у виконавчому провадженні з примусового виконання судового рішення немайнового характеру розмір й підстави стягнення виконавчого збору не залежать від повного або часткового виконання виконавчого документа. Виконавчий збір у цьому випадку має фіксований розмір і стягується з боржника.

Такої позиції дотримується Верховний Суд, приміром, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/31541/20.

Крім того, в аспекті питання, яке порушила скаржник, варто звернути увагу також на постанову Верховного Суду від 22 жовтня 2021 року у справі № 520/17933/2020, у якій, з-поміж іншого, цей суд зазначив таке: «З аналізу статей 26, 45 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача.

Винятком з цього правила є випадки, передбачені частиною третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто.

У такому випадку виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує на загальних підставах в окремому виконавчому провадженні».

Варто зауважити, що фактичні обставини, за яких Верховний Суд висловив цю позицію, різняться з тими, які розглядаються в цій справі. Однак треба зазначити, що ці відмінності не впливають на інтерпретацію приписів названого Закону, відповідно подібна «зміна» обставин не спричинятиме зміну основної думки (позиції) суду касаційної інстанції щодо застосування одних і тих самих норм.

Зважаючи на наведене колегія суддів - в контексті обставин цієї справи - зазначає, що державний виконавець зобов`язаний стягнути виконавчий збір навіть після того, як виконавчий документ повернений стягувачу (якщо цей збір не був стягнений до повернення виконавчого документа). Текстуальний виклад частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII дає підстави вважати, що цей обов`язок державний виконавець має реалізувати шляхом винесення - після постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених Законом № 1404-VIII, - постанови про стягнення виконавчого збору (якщо виконавчий збір не був стягнений в рамках виконавчого провадження за «основним» виконавчим документом) і для примусового виконання цієї постанови відкрити [окреме, інше] виконавче провадження, про що теж ухвалити відповідну постанову.

З погляду колегії суддів, окреслений алгоритм дій державного виконавця має своє пояснення (сенс), адже під час виконавчого провадження з примусового виконання, зокрема, судового рішення (як-от в цій справі) виконавчий збір може бути стягнений (повністю або частково) та зарахований до Державного бюджету України, що таким чином не дає підстав (передумов) для повторного стягнення з боржника тієї самої суми виконавчого збору за тим самим виконавчим документом після того, як стягувач подав заяву про його повернення.

Водночас якщо виконавчий збір не був стягнений (повністю) в рамках «основного» виконавчого провадження, а виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві (зокрема з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII), то державний виконавець зобов`язаний його стягнути у рамках окремого (іншого) виконавчого провадження, передумовою для відкриття якого Закон № 1404-VIII (частина третя статті 40) передбачив винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Аналогічним чином державний виконавець діє і щодо стягнення витрат виконавчого провадження (пункт 2 розділу VI Інструкції № 512/5), які також підлягають стягненню навіть після того як виконавчий документ повернений стягувачу.

Повертаючись до обставин цієї справи колегія суддів стисло нагадає, що позивач оспорює постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанов [державного виконавця] органу державної виконавчої служби, які були ухвалені в рамках виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, які видав Приморський районний суд міста Одеси (для примусового виконання судових рішень немайнового характеру).

В обсязі встановлених в цій справі обставин у зіставленні з доводами касаційної скарги колегія суддів може стверджувати також, що спору з приводу стягнення виконавчого збору, як і витрат виконавчого провадження, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчих листів Приморського районного суду міста Одеси, немає. Інакше кажучи, той факт, що позивачка як божник у виконавчому провадженні має сплатити до Державного бюджету України виконавчий збір не ставиться під сумнів.

Натомість спір у цій справі зумовлений тим, що державний виконавець відкрив виконавчі провадження з примусового стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (які перелічені вище) на підставі постанов, які були ухвалені до того, як виникли підстави для повернення виконавчих документів стягувачам, тобто в рамках [«основних»] виконавчих проваджень з примусового виконання судових рішень Приморського районного суду міста Одеси.

З огляду на наведені міркування колегія суддів вважає, що за описаних обставин цієї справи ухвалення спірних постанов про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_1 від 27 грудня 2022 року; № НОМЕР_2 від 27 грудня 2022 року; № НОМЕР_3 від 27 грудня 2022 року; № НОМЕР_4 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_5 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_6 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_7 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_8 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_9 від 28 грудня 2022 року; № НОМЕР_10 від 28 грудня 2022 року - позаяк державний виконавець не виніс постанов про стягнення виконавчого збору, які підлягали б примусовому виконанню, - не відповідало приписам частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII. У цьому зв`язку варто зазначити також, що подібний спосіб «виокремлення» виконавчого провадження - тобто без винесення окремої постанови відповідно до приписів частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII - може за певних умов спричинити повторне стягнення виконавчого збору з боржника, чого допускати не можна.

Отож за встановлених обставин справи і нормативного регулювання спірних правовідносин колегія суддів, після того, як переглянула судові рішення в цій справі в межах, визначених статтею 341 КАС України, вважає, що висновки, яких дійшли суди першої і апеляційної інстанцій, ґрунтуються на помилковій правовій оцінці спору та, відповідно, неправильному застосуванні закону, що, у розумінні приписів статті 351 КАС України є підставою для скасування їхніх судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Приймачука Сергія Івановича задовольнити.

2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2023 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року в цій справі скасувати.

3. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та:

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одеса про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 27 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 27 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського ВДВС у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 27 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_6 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_7 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_8 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_9 від 28 грудня 2022 року;

визнати протиправною і скасувати постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_10 від 28 грудня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. Е. Мацедонська

С. А. Уханенко