Справа № 420/29430/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/29430/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.,

суддів Осіпова Ю.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №420/29430/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої під час проходження військової служби за 2016, 2017, 2018 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення, отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Як стверджує позивач, під час нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення відповідачем протиправно не враховано до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється така допомога щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889.

Крім того, на звернення позивача із заявою щодо перерахунку та виплати грошової допомоги для оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, листом від 25.07.2023 року відповідач безпідставно відмовив у задоволенні його заяви.

Також, позивач наголошував, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою військовою частиною НОМЕР_1 грошового забезпечення, ОСОБА_1 має право на отримання компенсації втрати частини доходів на підставі вимог статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Разом з цим, 27 жовтня 2023 року позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом. В якості обґрунтування наявності поважних причин пропуску строків звернення із цим адміністративним позовом позивач посилається на приписи частини 2 статті 233 КЗпП України та зауважує, що перебуває на військовій службі в Збройних Силах України. Наведені обставини, як стверджує позивач, зумовили тривалий час для підготовки позовної заяви та збір доказів з метою звернення до суду.

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 14 грудня 2023 року прийнято рішення, яким позовні ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої під час проходження військової служби за період 2016, 2017, 2018 роки.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, отриманої під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період 2016, 2017, 2018 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги частково, окружний адміністративний суд виходив з того, що додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №889, виплачувалась позивачу щомісяця (доказів протилежного матеріали справи не містять), відтак, в силу приписів пункту 30.1 розділу ХХХ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, така винагорода не може вважатись одноразовою та повинна бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога для оздоровлення.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд попередньої інстанції вказав, що згідно до вимог п. 30.1 розділу XXX вказаного вище Порядку від 07.06.2018 року №260 грошова допомога для оздоровлення має разовий характер та не може вважатися доходом у розумінні Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а тому позивач не має права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, військовою частиною НОМЕР_2 (далі скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги скаржник обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений приписами статті 233 Кодексу законів про працю України. Як стверджує скаржник, позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав з дня звільнення ОСОБА_1 з військової служби у 2019 році. У свою чергу, звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 2016 по 2018 роки у 2023 році, тобто більш ніж через чотири роки з дня звільнення зі служби, свідчить про тривале зволікання позивача та байдуже ставлення останнього до своїх прав.

Крім цього, скаржник звертає увагу, що відповідно до Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року №550 спірна щомісячна додаткова грошова винагорода має тимчасовий характер (виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, виплата не є щомісячною), а тому така винагорода не може бути включена в розмір грошової допомоги на оздоровлення.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, яке у відповідності до вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Зокрема, як установлено судом першої інстанції та з`ясовано судовою колегією, що у період з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

У відповідності до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.10.2019 року №214 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , звільненого (демобілізованого) наказом командира НОМЕР_3 окремого батальйону охорони та обслуговування (по особовому складу) 43-РС від 01.10.2019 року у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказано вважати таким, що справи та посаду здав, з 04 жовтня 2019 року, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .(а.с.17)

06.07.2023 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій, серед іншого, просив здійснити перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2016, 2017, 2018 роки, отриманої ним під час проходження військової служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.(а.с.18)

Листом за №2906 від 25.07.2023 року військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про те, що вимога щодо здійснення перерахунку та виплати грошової допомоги для оздоровлення є безпідставною та такою, яка не відповідає нормам чинного законодавства України.(а.с.19-20)

Уважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті грошової допомоги для оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Згідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, судова колегія зауважує про таке.

Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 року по справі №580/3881/20 вказав про те, що за правилами КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

При цьому, суд, отримавши позов, зобов`язаний з`ясувати чи має місце порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів особи. У разі наявності порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом своїх прав за межами встановлених строків, суд може поновити їх та вирішити спір по суті (задовольнити вимоги) чи залишити заяву без розгляду.

У випадку, коли суб`єктивне право, свободи або інтереси не порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строків звернення до суду є помилковим. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення суб`єктивних прав, свобод та інтересів особи, яка звернулась із позовом.

Апеляційний суд зазначає, що у справі, яка розглядається, суд попередньої інстанції дійшов висновку про наявність у даному випадку протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у невиплаті позивачу грошової допомоги для оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої ним під час проходження військової служби, за наслідками чого ухвалив рішення по суті заявлених вимог (про часткове задоволення позовних вимог).

Разом з цим, як слідує з матеріалів справи, у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву, відповідач, зокрема, наполягав на пропуску позивачем установленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом.

Більше того, разом з позовом позивачем подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням обґрунтування підстав для його поновлення.

Мотивами в обґрунтування такої заяви вказано про перебування ОСОБА_1 на військовій службі в Збройних Силах України з 20.08.2021 року, що підтверджується копією відповідної довідки військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2023 року.

За таких обставин, під час розгляду цієї справи суд попередньої інстанції повинен був обов`язково вирішити питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, встановити початок перебігу строку звернення до суду, та вразі пропуску такого строку, відповідно, дійти висновку щодо поважності/неповажності причин його пропуску.

Натомість, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року відкрите провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Між тим, під час відкриття провадження у справі, суд першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду не розглянув по суті й питання щодо визнання поважності причин пропуску строку звернення до суду не вирішив.

Втім, не вирішено судом першої інстанції питання щодо дотримання строків звернення до суду і в судовому рішенні від 14 грудня 2023 року за результатом розгляду справи по суті заявлених вимог.

Наведені обставини вказують, що на момент прийняття окружним адміністративним судом рішення по суті спору (судове рішення від 14 грудня 2023 року), цей суд не виконав вимог процесуального закону в частині надання оцінки щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з відповідною позовною заявою.

В свою чергу, в апеляційній скарзі наявні доводи про пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного приписами статті 233 Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає за необхідне надати оцінку обґрунтуванням, наведеним позивачем в заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, з урахуванням заперечень та доводів військової частини НОМЕР_1 , викладених у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі.

Апеляційний суд вказує, що предметом спору у даній справі є бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої позивачем під час проходження військової служби.

Перевіряючи дотримання строку звернення до суду із позовом у справі №420/29430/23, суд апеляційної інстанції виходить із того, що спір щодо стягнення належного позивачу грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Згідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частин 1, 2 статті 233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

За таких обставин, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Водночас, після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим, відповідно до пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами) з 19.12.2020 року до 30.06.2023 року на території України установлено карантин.

Згідно із постановою Кабінету міністрів України від 27.06.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено.

Враховуючи, що дія карантину завершена 30.06.2023 року, тримісячний строк звернення до суду, установлений приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України, сплив 01 жовтня 2023 року.

Повертаючись до обставин цієї справи необхідно зазначити, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманої позивачем під час проходження військової служби, саме - 27.10.2023 року.

Разом з цим, на виконання вимог процесуального закону, під час подання позовної заяви позивачем подано відповідну заяву, у якій останній просив визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити його з підстав наведених у такій заяві.

Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Апеляційний суд звертає увагу, що у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України з 24.02.2022 року на всій території Україні введено воєнний стан, дію якого наразі продовжено до 13 травня 2024 року включно.

Як слідує з матеріалів справи, починаючи з 20.08.2021 року та по теперішній час ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 10.10.2023 року.(а.с.27)

На переконання колегії суддів, запровадження воєнного стану на всій території України та факт перебування позивача на військовій службі, що підтверджується відповідною довідкою, створює перешкоди для своєчасної подачі позовною заяви в строки, визначенні ч.2 ст.233 КЗпП України.

Наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що позивач в силу зазначених вище обставин не зміг вчасно реалізувати своє право на звернення до суду, а наведені ним обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать про поважність причин пропуску такого строку.

Апеляційний суд враховує, що за позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги запровадження воєнного стану на всій території України та факт перебування позивача на військовій службі, з метою забезпечення реалізації права позивача на доступ до правосуддя, судова колегія уважає, що у даному випадку відсутні підстави для залишення позову без розгляду, у зв`язку з чим відхиляє доводи військової частини НОМЕР_1 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Стосовно доводів апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 щодо висновків суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд вказує про таке.

Частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Виходячи зі змісту частин третьої та четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання положень частини першої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

За визначенням, наведеним в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з:

посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Інструкція №260).

Так, Інструкцією №260 визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Згідно із пунктом 30.1 розділу ХХХ зазначеної Інструкції особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Пункт 30.3 Інструкції №260 передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Про питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Згідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої вказаної постанови Кабінету Міністрів України №899, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України, наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.2012 року за №1540/21852, затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України (далі - Інструкція №595).

Пунктами 5, 8 Інструкції №595 визначено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації), а командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Інструкція №595 втратила чинність на підставі наказу Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року №550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Інструкція №550).

Пунктами 5, 8, 9 Інструкції №550 установлено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації), а командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідачем не заперечується, що при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2018 роки до складу грошового забезпечення позивача, з якого обчислювалася така допомога, не враховано щомісячну додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №889.

Як з`ясовано апеляційним судом, як на підставу для виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, відповідач посилається на вимоги Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України від 24 жовтня 2016 року №550.

Водночас, судова колегія зауважує, що застосовуючи інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, які визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги, слід враховувати пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, частиною четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Міністру оборони України надано повноваження визначати лише порядок виплати грошового забезпечення.

Разом з цим, право визначення розміру грошової допомоги для оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, Законом не віднесено до компетенції Міністра оборони України. Вказані критерії (розмір, види) можуть бути змінені лише законодавцем.

За таких обставин, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Як зазначалось апеляційним судом вище, згідно із частиною другою та частиною третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Судом попередньої інстанції установлено, що під час проходження служби, додаткова грошова винагорода на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця протягом 2016-2018 років.

За наведених обставин, така винагорода не може вважатись одноразовою.

Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №522/2738/17 та від 10.11.2021 року у справі № 825/997/17.

Не включення ж відповідачем до розрахунку належної ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2016-2018 роках щомісячної додаткової грошової винагороди призвело до отримання позивачем такої допомоги на оздоровлення в значно меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством.

У зв`язку з тим, що під час проходження служби позивач отримував додаткову грошову винагороду щомісячно і така винагорода входить до складу грошового забезпечення, відповідно, відповідач, при виплаті позивачу допомоги на оздоровлення у 2016, 2017, 2018 роках, зобов`язаний був здійснити її обрахунок із врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

З огляду на викладене вище, колегія суддів уважає, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 року у справі №420/29430/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов А.В. Крусян