Справа № 285/7881/23
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/7881/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Помогаєв А.В.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

17 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Смілянця Е. С. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

-визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.12.2023 року №243 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідно до ч.2 ст.210-1 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач відмовився від отримання повістки, оскільки її намагалася вручити особа, яка не пред`являла будь-яких документів, які б підтверджували її повноваження на виписування та вручення повістки.

При цьому, апелянтом, крім іншого зазначено, що протокол на підставі якого винесено спірну постанову, складений неуповноваженою на те особою.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08.10.1999, що підтверджуються записами у алфавітній книзі та обліковій картці військовозобов`язаного ОСОБА_1 згідно відомостей з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно наданої відповідачем копії розписки, 22.11.2023 позивачу вручено повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 09 год. 23.11.2023.

13.12.2023 офіцером мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, з якого вбачається, що 22.11.2023 ОСОБА_1 отримав повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 09 год. 00 хв. 23.11.2023, однак за викликом не з`явився.

На підставі вказаного протоколу, тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , відносно ОСОБА_1 винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення від 18.12.2023 №243 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваної постанови та надано докази на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, за яке останнього притягнуто до адміністративної відповідальності.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним в Законі України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

За приписами ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

У ст. 1 вищезазначеного Закону закріплено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту-на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Ч. ч. 5, 6 ст. 4 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію " передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через медіа.

За змістом частини 3 статті 22 ЗУ „Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Частиною 1 статті 210-1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Частиною 2 статті 210-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період.

Відповідно до ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у : пласі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ст.254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За правилами ч.2 ст.255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч.І та ч.2 ст.210 КУпАП протоколи про адміністративні правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

У статті 280 КУпАП закріплено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У ст.251 КУпАП міститься визначення, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Ст.252 КУпАП врегульовано, що орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу положень ч.1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, у разі надання посадовою особою суб`єкта владних повноважень доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність прийнятого останнім рішення, позивач повинен спростувати ці доводи.

Так, в обґрунтування своєї позиції, відповідачем зазначено, що згідно копії розписки, на якій наявний підпис позивача, останньому було відомо про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 09 год. 23.11.2023.

В свою чергу, ОСОБА_1 стверджує, що відмовився як від повістки, оскільки остання вручалась особою, яка не пред`явила ніяких документів, так і не підписував розписку. Окрім іншого вказав, що повідомляв цій особі, що є інвалідом ІІ групи.

В той же час, позивач не заперечує факту оформлення такої повістки у його присутності, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунованість тверджень останнього про те, що він не знав про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відмова від отримання повістки, не відміняє для особи обов`язку з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відносно тверджень ОСОБА_1 про недійсність підпису на розписці, то судом першої інстанції вказано, що з`ясування справжності підпису позивача у розписці виходить за межі предмету доказування в даній справі.

Однак, колегія суддів у цій частині щодо з`ясування обставин по справі, зауважує, що позивач не був позбавлений права та можливості звернутися до відповідних органів з приводу, як він стверджує, підробки підпису, проте доказів такого звернення останнім ні суду першої, ні апеляційної інстанції, не надано.

Також, мотивами апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначено те, що протокол від 13.12.2023, який слугував підставою для винесення оскаржуваної постанови, складений особою, яка не мала на те повноважень.

Колегією суддів досліджено як зміст протоколу, так і копію наявного у справі наказу "Про призначення уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 на складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення".

Із вищезазначених копій документів з`ясовано, що протокол від 13.12.2023 про адміністративне правопорушення складений майором ОСОБА_2 .

Як свідчить зміст наказу від 23.11.2023 №193 повноваження на складання протоколів надавались ОСОБА_2 з 24.11.2023, при цьому строк, на який дія останнього розповсюджується у наказі не вказано, а виходячи із загальних вимог до наказів, якщо у самому наказі не вказаний строк його дії, останній діє доти, доки не буде скасований (особою, яка його підписала, або вищою інстанцією) або поки не буде виконаний.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про скасування до 13.12.2023 чи закінчення до цієї дати строку дії наказу №193, посилання останнього на те, що ОСОБА_2 не надавалися повноваження на складання протоколів є безпідставними.

Відносно посилання позивача на те, що за нормами ч.2 ст.254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, колегія суддів вказує на таке.

Як вбачається із протоколу, позивач вчинив правопорушення, не з`явившись 23.11.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, останнім не заперечується що 12.12.2023 до нього додому прибули поліцейські з метою доставлення останнього до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як свідчить дата складання протоколу, останній складено 13.12.2023, а відтак відповідачем не порушено строку його складання.

Стосовно твердження позивача про те, що відповідач не повинен був застосовувати норму ч.2 ст.210-1 КУпАП, то колегія суддів зазначає, що вказана правова норма у редакції Закону України від 30.03.2021 р. N 1357-IX є чинною та не визнана неконституційною, а відтак відповідач не мав права застосовувати її у редакції до внесення змін.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови та відсутність підстав для її скасування.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Смілянець Е. С. Сторчак В. Ю.