Справа № 500/7694/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/7694/23 пров. № А/857/422/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року у справі №500/7694/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії (головуючий суддя першої інстанції Чепенюк О.В., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 21.12.2023), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ГУ ПФУ в Тернопільській області), в якому просила:

визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Тернопільській області щодо відмови з 15.08.2023 у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, та щодо відмови зарахувати час її перебування з 21.12.1951 по 01.04.1951, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій;

зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 15.08.2023, та здійснити перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону №1788-XII, статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон №2325-VIII), як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 21.12.1951 по 01.04.1951 і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

В обґрунтування позову вказувала, що вона перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за віком. Позивач вказувала, що є реабілітованою особою, отримує надбавку до пенсії в розмірі 54,40 грн.

Позивачка зазначала, що відповідно до архівної довідки УМВС України в Тернопільській області від 08.08.2023 № 74-С-11/2023 її мати - ОСОБА_2 , 1922 року народження, 25.04.1946 було депортовано (виселено) з села Гуштинка Борщівського району Тернопільської області на спецпоселення в Архангельську область з конфіскацією майна. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_2 перебувала до 01.04.1957 та в подальшому була реабілітована.

Позивачка вважає, що на неї розповсюджується дія Закону № 2325-VII і вона як репресована особа, яку у подальшому було реабілітовано, має право на підвищення до пенсії передбачене пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, а її стаж має обраховуватися у потрійному розмірі. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Тернопільській області з вимогою про здійснення перерахунку пенсії та стажу, однак отримала відмову від 30.08.2023, зазначена відмова ГУ ПФУ стала підставою для звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII у розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII як члену сім`ї репресованої особи, починаючи з 15.08.2023.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником ГУ ПФУ в Тернопільській області подано апеляційну скаргу. На думку представника вирішуючи справу суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Представник ГУ ПФУ в Тернопільській області просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року в справі № 500/7694/23 та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції, позивачу виплачується пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до даних посвідчення серії ТЕ №190015, виданим 11.10.2022 Борщівською міською радою, ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» (а.с.12).

Як видно з матеріалів справи, за відомостями архівної довідки УМВС України в Тернопільській області від 08.08.2023 № 74-С-11/2023 матір позивачки ОСОБА_2 , 1922 року народження, на підставі наказу НКВС СРСР №7129 від 31.03.1944 рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як члена сім`ї учасника ОУН, 25.04.1946 було депортовано (виселено) з села Гуштинка Борщівського району Тернопільської області на спецпоселення в Архангельську область з конфіскацією майна. Виселення було затверджено особливою нарадою при МДБ СРСР 19.10.1946, протокол № 33-а. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_2 перебувала до 01.04.1957. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 24.11.1955. Згідно з Законом України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" ОСОБА_2 реабілітовано 13.05.1993. Підстава: архівна справа № 9395, фонд: 47 (а.с.15).

Позивачка ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Луговка Мамсько-Чуйського району Іркутської області, тобто в період коли її мати перебувала на спецпоселенні (а.с.16-17).

Згідно з відомостями довідки № 6/31-349 про реабілітацію від 12.08.2013, яка видана головним управлінням міністерства внутрішніх справ російської федерації по Іркутській області, ОСОБА_1 , дата та місце народження, 23.12.1951 село Луговка Мамсько-Чуйського району Іркутської області, є донькою ОСОБА_2 , 1922 року народження, репресованої в 1946 році відповідно до наказу НКВС СРСР №7129 від 31.03.1944, як члена сім`ї пособника учасникам підпілля ОУН, була виселена з Тернопільської області та знаходилася на спецпоселенні в Архангельській та Іркутській областях (а.с.13-14).

Як установлено судом першої інстанції ОСОБА_1 15.08.2023 звернулася до відповідача з заявою, у якій просила здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII з 01.08.2023 та здійснити перерахунок стажу згідно вимог статті 58 Закону №1788-XII з 01.08.2023 як пільгу по обчисленню стажу до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні на підставі статті 6 Закону №2325-VIII (а.с.18).

Листом ГУ ПФУ в Тернопільській області від 30.08.2023 позивача повідомлено про те, що виплата їй підвищення, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, проводиться відповідно до вимог чинного законодавства, в сумі 54,40 грн. Щодо обчислення стажу роботи в потрійному розмірі, то з посиланням на положення статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325- VIII) та норми статті 24 Закону №1058-IV, відмовлено у такому зарахуванні стажу, оскільки відсутні документи про роботу в спецпоселенні (а.с.18-19).

Як видно зі змісту судового рішення, задовольняючи частково вимоги позивача, суд послався на зміст статті 46 Конституції України, згідно якої, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Основного Закону основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» № 962-XII від 17.04.1991 (в редакції, чинній на час реабілітації позивачки та її матері) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:

- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;

- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;

- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-ХІІ).

Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13.03.2018 (далі - Закон № 2235) внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Крім того, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону № 962-ХІІ, визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні». Зміни набули чинності 05.05.2018.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ.

За визначеннями, наведеними у статті 1-1 цього Закону:

репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР;

заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991 (зі змінами і доповненнями) реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

За нормами статті 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991 (зі змінами і доповненнями) потерпілими від репресій визнаються: 1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою; 2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена; 3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Статтею 4 Закону №962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

Оцінюючи письмові докази у справі, суд взяв до уваги, що мати позивачки було виселено, як члена сім`ї учасника ОУН на спецпоселення, а позивачка народилася на спецпоселенні 23.12.1951 та має статус члена сім`ї репресованої особи, є потерпілою від репресій в розумінні статті 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», проте не вважається репресованою особою.

Суд указав, що позивачка дійсно має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», однак встановив, що відповідно до матеріалів справи, позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи, яка перебувала у висланні.

Разом із тим, Закон № 962-ХІІ розмежовує поняття вислання та заслання, про що вказано у статті 1-1 цього Закону. Відповідно до матеріалів справи, позивачка перебувала у висланні (а не засланні) і проживала на поселенні разом з матір`ю, як член сім`ї репресованої особи. Позивачка є дитиною репресованої особи в розумінні Закону № 962-ХІІ із змінами, внесеними Законом №2325-VIII.

За правилами пункту «г» частини 1 статті 77 Закону №1788-XII призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» № 654 від 16.07.2008 визначено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

В ході розгляду справи, суд першої інстанції установив, що позивачу виплачується підвищення до пенсії у розмірі 54,40 грн, як репресованій особі, хоча ОСОБА_1 є членом сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано (а.с.20).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.

Прожитковий мінімум відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» № 966-XIV від 15.07.1999 застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими статтею 28 Закону № 1058-IV, згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

За правилами конкуренції правових норм, і виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Цю сформовану правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а, від 31.10.2019 у справі №442/6456/17, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а).

З огляду на те, що матеріалами справи доводиться належність ОСОБА_1 до члена сім`ї репресованої особи, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивачки права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи.

Перевіряючи доведеність права позивача щодо проведення перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону №1788-XII суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 вважається особою, потерпілою від репресій, оскільки народилася на спецпоселенні, де знаходилася виселена внаслідок репресій її мати.

З урахуванням досліджених матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач у розумінні Закону №962-ХІІ не відноситься до категорії осіб, які перебували у засланні, тому позовна вимога щодо перерахунку позивачу стажу роботи згідно з статтею 58 Закону № 1788-XII з 15.08.2023, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 23.12.1951 по 01.04.1957 на підставі статті 6 Закону № 962-ХІІ задоволенню не підлягає.

З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Будь-яких інших підстав для зміни чи скасування судового рішення, які передбачено вимогами статей 315 - 319 КАС України в апеляційній скарзі представником Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не наведено.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року у справі №500/7694/23 - без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін