Справа № 380/2854/22
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2024-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/2854/22 пров. № А/857/4028/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року, головуючий суддя Клименко О.М., ухвалене у м. Львові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової допомоги на оздоровлення у 2014 та 2015 роках з урахуванням винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2014 та 2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014 та 2015 роках з урахуванням винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2014 та 2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати винагороди за безперервну тривалість військової служби у 2014 році в сумі 746,25 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити винагороду за 20 років безперервної служби в розмірі 1,5 (посадового окладу і окладу за військовим званням) з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрат доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2014 та 2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014 та 2015 роках та винагороди за 20 років безперервної служби по день їх фактичної виплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідно до вимог чинного законодавства щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, включаються до складу місячного грошового забезпечення при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Однак у 2014 та 2015 роках відповідач безпідставно не включив до складу місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889. Також позивач зазначає, що у серпні 2014 року відповідач нарахував та виплатив йому винагороду за 20 років безперервної служби у розмірі 821,25 грн., що становить менше, ніж законодавчо визначено, а саме 1,5 посадового окладу та окладу за військовим званням. Позивач вважав, що нарахування та виплату сум грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки відповідач зобов`язаний провести із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15 січня 2004 року (далі Порядок № 44). Крім цього позивач вказував, що у зв`язку із виплатою йому відповідачем вказаних вище сум грошового забезпечення у неналежному розмірі він має право на компенсацію втрати частини доходів через порушення строків виплати грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок і виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, виплату здійснити з урахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної військової служби в неналежному розмірі; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням виплачених сум, винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної військової служби в розмірі 1,5 посадового окладу та окладу за військовим званням з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки, винагороди за тривалість безперервної служби 20-ти річної календарної військової служби за період з серпня 2014 року по день фактичної їх виплати; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов залишити без розгляду.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 березня 2016 року № 60 (по стройовій частині) позивача з 28 березня 2016 року виключено із списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення.

Зі змісту наявної у матеріалах справи Архівної довідки від 10 грудня 2021 року №179_2А-2328/2438 щодо нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з червня по грудень 2014 року видно, що позивачу виплачувалися:

- у серпні та вересні грошова допомога на оздоровлення (880,25 грн. та 2225,00 грн.);

- у серпні винагорода за 20 років безперервної служби (821,25 грн.);

- у грудні матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (3187,38 грн.);

- з червня по грудень щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889.

Зі змісту листа військової частини НОМЕР_1 від 21 грудня 2021 року № 2371 слідує, що у 2015 році відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27 липня 2015 року №149 позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення в сумі 3187,38 грн. (без урахування винагороди в сумі 1912,43 грн.) та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 грудня 2015 року № 255 позивачу виплачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 3187,38 грн. (без урахування винагороди в сумі 1912,43 грн.).

Позивач, уважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2014 та 2015 роках з урахуванням винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, а також нарахування та виплати винагороди за безперервну тривалість військової служби у 2014 році в неналежному розмірі, звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на наявність факту виплати позивачу відповідачем у неналежному розмірі сум грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014-2015 роки, винагороди за тривалість безперервної служби 20-ти річної календарної військової служби, також позивач має право на компенсацію втрати частини доходу за період з серпня 2014 року по день фактичної їх виплати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до статті 3 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Конституційний Суд України при тлумаченні норми статті 233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Таким чином, строки звернення до суду із позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення та його складових частин на момент звільнення позивача з військової служби не застосовувалися.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що покликання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком, відтак строк визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі №380/2854/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
С. М. Кузьмич